/
Text
Jean RENOIR RENOIR ZBUCIUM §1 CREATIE Traducere si note de Ileana §OLDEA ffi BUCURE§TI, 1971 Editura UNIVERS
Ч'
Coperta ?i ilustrafiile (prelucrSri fotografice dupS opera lui RENOIR) sint realizate de Valeria Negoescu. Redactor Angela Cismaf Tehnoredactor Victor Ma$ek Jean Renoir Renoir Copyright 1958, 1962 by Jean Renoir Librairie Hachette, 1962 Toate drepturile asupra acestei versiuni sint rezervate editurii UNIVERS
CITITORUL Cel pe care ni-l bifdtbati nu e Renoir, ci propria dumneaooadtra conceptie ашрга Lui Renoir. AUTORUL Bineinteled. Litoria e prin esenta un gen dubiect’w.
I fN APRILIE 1915, UN BUN JINTAS BAVAREZ M-A 1 cadorisit cu un glonte in picior. I-am fost recunoscator. Dato- rita ranii am fost intemat, in cele din urma, in spital la Paris, unde tata ceruse s3 fie adus pentru a fi mai aproape de mine. Moartea mamii il doborise de tot ?i starea lui fizica era mai proastS ca ori- cind. CalStoria asta de la Nisa la Paris il obosise a$a de tare incit ezita sa ma viziteze la spital. Am obfinut cu u^urinfS permisiu- nea de a sta la noi acasS in zilele cind nu trebuia sa mi se schimbe pansamentul. U?a mi-a deschis-o «la Boulangere», unul din modelele tatii. Cind a vSzut cirjele, a scos un fipat. Louise-lungana, bucStSreasa noastra, a aparut ?i ea, venind din atelierul a cSrui u?a era pe ace- la?i palier cu aceea a locuin|ei. Cele doua femei m-au sarutat ?i mi-au spus ca « patronul» tocmai picta trandafirii pe care La Bou- langere ii cumpSrase in bulevardul Rochechouart. Zarisem flora- reasa sprijinita de roata caruciorului ei, cind am coborit din taxi. Era aceea?i ca ?i inainte de razboi. Nimic nu se schimbase in apa- rentS, numai ca, atnnci cind batea vintul dinspre nord, puteai auzi tunul. Tata ma a^tepta in fotoliul lui pe rotile. TrecuserS mai multi ani de cind nu mai umbla. L-am gasit mult mai chircit decit la plecarea mea pe front. In schimb expresia fefei ii era de о extrema vioiciune. Ma auzise pe palier ji ochii ii straluceau de-о fericire malifioasS, pSrind a spune: « De data asta, le-ai scSpat! » I-a intins paleta lunganei Louise cu о mi^care aproape fireasca ?i a spus: « Fii atent s3 nu aluneci I PortSreasa, ca sa te primeascS a?a cum se cuvine, a frecat parchetul cu cearS ji pofi sS-ji fringi gitul!» Apoi, intorcindu-se spre cele douS femei: « Sa-1 spdlafi bine cu apa. Jean ar putea sa alunece!» L-am imbrafi^at. Avea barba umeda. Nu gSseam nimic sa ne spunem. M-am a^ezat pe foto-
liul mamei, un fotoliu mic cu catifea roz. TScerea a fost intreruptS de hohotele lunganei Louise. Plingea, smiorcaindu-se tare, a?a cum fac femeile din Essoyes, satul mamii, unde se nascuse ?i ea. Asta ne-a facut sa ridem ?i a ie?it jignita. Crizele ei de lacrimi erau un subiect al glumelor de familie. Lor li se atribuia ?i excesul de sare din supa. Renoir s-a inters la studiul cu trandafiri, «ca sa-i treaca timpul», iar eu am cercetat apartamentul. Era tare pustiu. Hohotele de ris ale modelelor ?i servitoarelor se stinsesera. Tablo- urile fusesera expediate la Cagnes1, perefii $i dulapurile erau goale iar camera mirosea a naftalina. Dupa citeva zile, ne-am organizat viafa. Imi petreceam timpul privind cum picteaza Renoir. Cind se oprea, vorbeam despre stupizenia acestui rSzboi, pe care il ura. In orele de masa, cerea sa fie dus in sufragerie; nu avea de loc poftS de mincare dar tinea la ritual. Fratele meu Pierre, soful actritei Vera Sergine, fusese reformat din cauza brafului zdrobit de-un glonte. Venea adesea la prinz cu sofia ?i cu Claude, baiatul lui de doi ani. Incerca sa-^i reia meseria de actor in ciuda ranii. Renoir inceta sa mai picteze cind se intuneca: nu avea incredere in lumina electrica. li impin- geam fotoliul in apartament ?i rSmineam aproape singur cu el, in cele citeva ceasuri de dinainte ?i de dupa cind. Razboiul schimbase obiceiurile parizienilor ?i vizitele erau rare. Pentru prima oara ma aflam in fafa tatii consent fiind ca depajisem copilaria ?i devenisem bSrbat. Aceasta impresie de egalitate era intarita ji de rana mea. Nu ma puteam deplasa decit cu ajutorul cirjelor. Eram doi schi- lozi, oarecum surghiunifi in fotoliu. Lui Renoir nu-i placea sa joace dame: cartile il plictiseau. Sahul il atragea, dar eu jucam lamentabil $i ma batea prea u$or pentru ca jocul sa-1 distreze. Citea pufin, caci voia sa-?i pastreze ochii pentru meseria lui, care aveau aceea^i precizie ca la douSzeci de ani. Nu ne rdminea decit discutia. li pkceau povejtile mele din razboi, cel pufin acelea care scoteau in evidenfa latura grotesca a acestei tragice intim- plari. lata una care 1-a distrat in mod special: in timpul retragerii, inspre partea Arras-ului, fusesem trimis sa patrulez, cu vreo ?ase soldafi. De pe indlfimea unei coline, am zarit ?ase ulani, patrulind ?i ei. Ne-am desfSjurat in linie de bStaie, la interval de vreo doua- zeci de metri, potrivindu-ne baionetele sub braf pentru atac, in timp ce nemfii feceau exact acela^i lucru pe colina din fata. Am 1 Sat in apropiere de Nisa unde Renoir avea о proprietate. (N.A.) 8
pornit la pas, aliniafi frumos, apoi in trap, in galop 51, cu vreo sutS de metri in fafa inamicului, in galop de atac, fiecare dintre noi foarte ho Writ a-l strSpunge pe cSlareful din fafa. Ne credeam din non pe vremea lui Francisc I ?i a atacului de la Marignan. Distanfa se mic?ora. Puteam distinge expresia fefelor crispate sub ?epci, a?a cum trebuiau sa fi lost ?i ale noastre sub coifuri. In citeva secunde lupta s-a terminat. Nefiind dornici de a se lasa strSpunji, caii no^tri, in ciuda zSbalei §i a pintenilor, se indepar- tara din bStaia baionetelor. Cele douS patrule s-au incrucijat intr-un galop furios, oferind citorva oi care pSjteau о stralucitoare, dar inofensiva, demonstrate cavalereascS. Ne-am inters la uni- tate, pufin cam ploua|i, in timp ce nemfii se intorceau la unitatea lor. Tn schimbul povejtilor mele de razboi, Renoir imi istorisea amintiri din tinerefea sa. BSrbatul care credeam ca devenisem descoperea un Renoir necunoscut. Tatal se folosea de acest prilej pentru a se apropia de fiu. Acum cred ca i?i simplified gindirea ca sa fie pe infelesul meu. Reu^ind s-o facS in cursul acelor discufii, mi s~a deslujit imaginea copilului, a tinarului $i a omului matur. Vedefi, deci, cS am pentru ce sa-i fiu recunoscStor soldatului bavarez, despre care am pomenit mai sus, care a inlesnit aceste intilniri. Adesea, mi-am facut repro^uri c2 nu i-am publicat marturi- sirile imediat dupa moarte. Acum nu mai am acest regret. Anii scur$i fi propriile mele experience imi ingaduie sa-1 injeleg mai bine. E vorba de unul din aspectele pe care, in vremea aceea, nici nu-1 intrezaream mScar, $i anume, acela privind geniul lui. li admiram foarte mult pictura, dar era о admirafie oarba. La drept vorbind, ignoram cu desSvir^ire ce este pictura. Abia ghiceam ce poate fi arta in general. Nu vedeam decit aparenfele lumii. Tinere|ea e materialists. Stiu acum ca oamenii mari nu au alt rol decit pe acela de a ne ajuta sa vedem dincolo de aparenfe, de a ne ujura pu|in de povara materiei noastre, a ne «debarasa >>, cum ar spune hindu^ii. Ofer cititorului acest morman de amintiri ?i de impresii per- sonale ca pe un rSspuns partial la о intrebare care mi se pune adesea: « Ce fel de om era tatal dumneavoastra? » Tata pastrase despre copilSria lui о amintire minunatS. Cu toate ей bunicii erau oameni saraci. Sint convins ей nu potrivea lucru- rile fi ca fusese intr-adevar fericit cind era mic. Nu putea suferi 9
vorbSria goak care ii face pe bStrini mai ales sS infrumusefeze ceea ce nu mai este. Adorase tot ce mai rSmSsese din felul de viafS al francezilor din veacul al XVIII-lea, fiind perfect edificat in pri- vinja nestatorniciei orinduirii ?i furiei ciudate a compatriofilor sSi din cel de-al XlX-lea veac de a-?i toca mojtenirea. Acfiunile lor ii apSreau ca fazele succesive ale unei sinucideri vesele, dar sigure, de?i lentS, cSci pacientul era solid. VSrsarea de singe din 1914 era, in mintea lui, unul dintre ultimele acte ale istoriei noastre nafionale. Din lipsS de actori, reprezentatia avea sS se apropie curind de sfirjit. Si adSuga, neputind rezista tentapei unui para- dox, ca nu era de loc supSrat pe razboiul care incerca sa reduce numarul populapei. « Sintem prea numeroji ca sa nu fim о gloata. La Atena, erau numai citeva mii... de indivizi. » Cuvintul «indi- vizi» il pronunfa facind cu ochiul. Ii repro^a insS razboiului ca face о selectie pe dos, cS-i ucide pe « nobili» ?i-i lasS sa trSiascS pe «jmecheri». «Nobilii au mania de a se 13sa uci$i, nu din patri- otism, nici fiindca sint curajoji, ci numai pentru cS nu vor sa ra- mina datori pentru viaja lor unor inlocuitori necunoscup. Rezul- tatul: istoria о fac jmecberii... ji ce istorie!» Se infelege cS nobletea, in mintea lui Renoir, nu era in nici un fel legate de na?- tere. Voi reveni asupra acestei chestiuni atunci cind va fi vorba despre originea lui. Asupra parerii sale despre forfa distrugStoare a razboiului din 1914, trebuiesa mai adaug ca nu avea de loc pre- tenpa de a fi profet. Temerile ?i le exprima glumind. Erau о formS a dragostei lui de viaJS. Il ?oca orice fel de distrugere, fie ca era vorba de oameni, de animate, de copaci sau de lucruri. Nu-i ierta lui Napoleon acea fraza pe care unii istoriei i-o atribuiau dupa jertfa de la Eylau: « О noapte la Paris va drege totul ». Pierre-Auguste Renoir s-a nSscut in 18 il, la Limoges. Fran- cois Renoir, bunicul lui, care a murit in 1845 la Limoges, pretindea ca este de vi|a nobila, precizind ca numele de Renoir i-1 daduse un melter de sabop care-1 adapostise cind era micuf de tot. Se pare cbiar ca, in 1815, cind s-a intors regele, dupS caderea lui Napoleon, Francois ar fi fost la Paris ca s3 expunS situapa lui in fa(a comisiei insdreinate sa examineze dosarele aristocraplor des- puiafi de Revolujie. Dar fusese trimis la plimbare. Incercase s3 se adreseze regelui Ludovic al XVIII-lea dar gSrzile maiestSpi sale 1-au dat afarS in mod elegant. In familie, povestea era comen- tat3 in diferite feluri. La Saintes, socrii bunicului meu Leonard о credeau. El personal nu facea caz de titlurile de noblefe. Ches- 10
tiunea 1-ar fi interesat dac3 ar fi avut speranfa sa recapete nijte pdmint. Dar era convins ca cei care-1 stdpineau nu 1-ar ceda far2 lupta. Si ca sS lupfi trebuie bani. Mai tirziu, dupS ce ma nascusem $i eu, cind ne duceam la Louveciennes ca s3-i vedem pe bunici, care se retrSseserS in cSsufa lor, chestiunea era din nou pusS pe tapet. Charles Leray, soful matu$ii mele Liza, credea ca-1 tachi- neaza pe tata numindu-1 domnule marcbiz. Renoir nici nu-1 auzea macar. Lumina ?i copacii din Ile-de-France il preocupau mai mult decit glumele familiei. Cerul il inzestrase cu acel dar pre|ios al surzeniei oportune. Mul{i о considerau ca pe о lipsS de atenfie. Era mai curind facultatea de a alege impresiile ?i a rupe contactul cu ceea ce i se рЗгеа inutil. Nu era dintre aceia care viseaza cu ochii deschiji, menfionam ca visurile lui se bazau pe о foarte atenta cercetare a viefii ?i c2, pentru a percepe mai bine aceasta realitate, i?i limita cercetarea la citeva puncte precise. Henri Hugon, un scriitor din Limoges, a publicat in La Vie limousine din 25 februarie 1935, data aniversarii najterii lui Renoir, un studiu foarte interesant asupra raporturilor dintre pictor ?i ora^ul in care s-a nSscut, aceste raporturi limitindu-se, de altfel, aproape exclusiv la faptul de a se fi nascut acolo. Extrag citeva infor- mafii din lucrarea lui, care vor Umuri genealogia familiei mele. Domnul Hugon, care cunoajte temeinic Limoges-ul si pe ceta- fenii de acolo, a facut о anchetS amSnunfita. Il citez: « Sa ajungem dintr-o data la penultimul scop al cercetdrilor mele, adicS la casa- toria care, in 24 brumar anul IV (1796), i-a unit la Limoges pe cetSfeanul Francois Renoir, major ... de profesiune melter de sabofi..., locuind in Limoges, pe locul numit Colombier, sec- fiunea Egalite — de о parte — si pe cetateana Anne Regnier, fiica minora ?i legitima a rSposatului Joseph Regnier, timplar ... Primul martor era un prieten, ceilal|i trei rude de-ale miresei». Domnul Hugon gSsise cu u?urin|3 actul de botez al Annei Reg- nier in parohia din Saint-Michel-des-Lions ?i multe informafii asupra familiei. I-a fost mai greu sS dea de urma lui Francois Renoir. Actul de cSsatorie despre care e vorba nu menfioneaza parinfii sojului. In zadar cercetase registrele tuturor parohiilor din Limoges ?i din imprejurimi, cind aten|ia i-a fost atrasa de numele unui preot care, inainte de Revolufie, fusese in serviciul spitalului public. Acest nume este Lenoir. Injeleg foarte bine ca numai asemanarea de nume, aceasta potrivire de sunete, aproape identice, ?i faptul c2 Lenoir $i Renoir rimeaza perfect, au putut 11
trezi curiozitatea cercetStorului. Cu atit mai mult cu cit daduse peste alt Lenoir in persoana magistratului care-i unise pe cei doi sop Renoir in 1796. Ip pop inchipui mii de metode diferite pentru a clasifica elementele care compun universul nostru. De ce unele dintre ele nu s-ar putea sprijini oare pe sunete fi nu pe idei? Tata, care nu avea incredere in intelect, ar fi fost de acord. Domnul Hugon fi-a primit rasplata pentru impulsul sau anticartezian fi a gasit in registrul catolic al spitalului, unde oficiase abatele Lenoir, urmStoarea menpune: «In anul de grape 1773 si in ziua a opta a lunii ianuarie, a fost botezat de mine un baiat nou-nSscut. I s-a dat numele Francois ...» etc. Domnul Hugon a tras urmS- toarea concluzie din constatarile sale: «Conform obiceiului, copi- lul gSsit ?i fara acte de identitate nu capata decit un prenume caruia adesea ii adauga, mai tirziu, porecla imprumutata de la bdrbatul doicii». In Limoges existau persoane cu numele de Renouard. El avea sS fie fi al copilului gSsit, nu se stie pentru care pricini anume. Stim cS peste douSzeci fi trei de ani, in 1796, Francois s-a casa- torit cu о oarecare Anne Regnier. Intocmitorul de acte de la casa- torii a acceptat numele sopjlui numai pe declarapa verbala fi 1-a inscris sub forma Renoir. Sopi n-au observat aceasta schimbare de ortografie. Erau analfabep. $i iata cum fantezia unui copist a inventat in mod legal numele familiei noastre. lata, acum, ce spune Vollard, la inceputul celui de al doilea capitol al carpi sale: Via fa $i opera lui Pierre-Auguste Renoir. E pus sS vorbeasca chiar Renoir «... Mama mi-a povestit adesea cum bunicul meu, a carui nobila familie pierise in timpul Teroarei, a fost gasit, pe cind era copil rnic, fi adoptat de un mefter de sabop, care se numea Renoir ». Am о foarte mare admiratie pentru cartea lui Vollard, dar nu trebuie luata ca litera de evanghelie. Mai intii, pentru ca lui Renoir ii placea, citeodata, sa-i « duca » pe negus- torii de tablouri fi, mai ales, pentru cS Vollard, acest mare negus- tor idealist, traia inchis intr-un vis. Tata spunea despre cartea lui: « Foarte buna aceasta carte a lui Vollard despre Vollard ». О carte asupra lui insufi i se parea un joc de copii. «Daca asta il distreaza, nu vSd nici un neajuns.» Si adauga: « Cu atit mai pupn cu cit nimeni n-o s-o citeasca ». Dar aici se infela. Imi amintesc de unele cuvinte ale lui Renoir asupra ereditapi: « Parinpi ii fac pe copii, dar numai dupa ce s-au nascut. Inainte, sint sute de alte influence ale caror urme sint imposibil de regasit. 12
Geniul lui Mozart se trage, poate, de la vreun pastor grec pe care, inainte de era crepineasca, il tulbura cintecul vintului printre trestii. Ma refer, bineinjeles, la acea parte a mopenirii care merita osteneala. Caci totdeauna ai sa dai de un stramoj pe care sa-1 faci raspunzator de reumatismul sau de urechile tale clapauge.» Sau: « Un cal de curse se fabrica in citeva generapi. Refeta de a fabrica un Delacroix insa este mai pupn cunoscuta». Alta cugetare: «Fun- cpa parinplor este aceea de-а aduna puteri misterioase, nu numai pe acelea ale fiinfelor, ci ?i ale padurilor, ale marii, ale viepi aspre sau ujoare». $i in concluzie: « Un simbure de pruna nu poate da napere unui mar». Aceasta afirmape era deindata cumpanita de astalalta: « Majoritatea calitaplor p defectelor copilului i se trag de la cei care 1-au crescut. Fiul de rege, rapit de pgani, va fura gaini ca p ceilalp pgani.. . poate insa ca va avea ceva regesc totup in felul lui de a fura gainile ». DacS titlurile de noblefe ale bunicului sau il preocupau prea pupn, se bucura in scbimb ca fusese adoptat de un melter de sabop: « Ma gindesc, citeodata, ca m-a? fi putut nape intr-o fami- lie de intelectuali! Cip ani mi-ar fi trebuit ca sa ma dezbar de toate ideile lor p sa vad lucrurile a?a cum sint ele, p poate ca nici miinile nu mi-ar fi fost indeminatice». Vorbea neincetat de « mina ». Pe noii venip trebuie sa-i judeci dupa miini: « L-ai vazut pe individul asta. . . felul in care p-a desfacut pachetul de pgari... un necioplit... dar pe femeia aceea, cum p-а ridicat parul cu о mipare a aratStorului... о fata buna ». Mai spunea: miini proaste, miini spirituale, miini de burghez, miini de prostituata. De obicei privepi in ochii cuiva ca sa-ti dai seama daca e sincer. Renoir privea miinile. Incetui cu incetui, vom vedea ca accepta cu greu valorile recunoscute. Ideea superio- ritapi creierului asupra simpirilor nu era pentru el un punct de credinfa. Daca i s-ar fi cerut sa citeze diferitele parp ale corpului, in ordinea importance! lor, in mod sigur ar fi inceput cu mina. Acasa la mine, in sertarul unui vechi birou, pastrez о perecbe de manup care au fost ale lui, dintr-o piele foarte fina de un gri- deschis, p de a cSror masura te minunezi. «Miini peste mSsura de mici pentru un barbat, cu degete atit de prelungi», spunea Gabrielle 4 DacS ar trebui sa gasim un stramo? miinilor lui Renoir, 1 Verijoara doamnei Auguste Renoir p modelul pictorului. (N.A.) 13
inainte de a ma gindi la asprul pumn al mejterului de sabofi, nu ma pot impiedica s2 evoc minufele vreunei nobile doamne, mai obijnuitS cu clavecinul decit cu spSlatul rufelor. Ma intorc la informafiile domnului Hugon. Dupa casatorie, Francois s-a stabilit in Limoges ca melter de saboji. Tinerii cSsatorifi au avut noua copii. Cel mai mare, Leo- nard, nascut la 18 messidor, anul VII (1799), a ajuns croitor, §i a cSlatorit. El s-a casatorit la 17 noiembrie 1828, la Saintes, cu Marguerite Merlet, croitoreasS. S-a inters ca sa se stabileasca la Limoges ?i a avut ?apte copii. Primii doi au murit de timpuriu. Apoi urmarS Henri, Liza, Victor, Pierre-Auguste, tatal meu, ji Edmond, care s-a nSscut la Paris. IatS actul de najtere al lui Renoir: « Asl&zi, 25 februarie 1841, la ora trei dup&-maB&, inainlea noas- Lrfi, ajutor al domnului primer din orajul Limoges, s-a infafi^at Leonard Renoir, croitor, in virsti de 41 de ani, locuind in boulevard Sainte-Catherine, care ne-a prezentat un copii de sex masculin, n&scut acasa la el azi-dimineafa la ora $ase, al lui fi al Marguerite! Merlet, sofia lui, in virsti de 33 de ani, c&ruia i-au dat numele Pierre-Auguste ...» Strabunicul meu Francois a murit in 1845 ?i bunicul meu Leo- nard a venit sS se stabileascS la Paris. Tata avea patru ani. A crescut ?i s-a format in capitala. Amintirile din frageda lui copilarie, petre- cutS la Limoges, s-au jters repede. Renoir se considera un pari- zian. Pe vremea aceea, esplanada Luvrului, in loc sa se deschida spre gradinile Tuileries, era inchisa spre palatul cu acela^i nume, care avea sa fie ars in timpul Comunei. Astazi, locul este impodobit cu flori, care se schimba dupa anotimp. In 1845, era, in mod ciu- dat, acoperit de case, iar strada Argenteuil il strabatea pin3 la chei. Casele fusesera construite de regii din familia Valois, in secolul al XVI-lea, pentru a adaposti familiile gentilomilor din garda lor. Capitelurile ciuntite, coloanele crapate ?i rama^ifele stemelor erau mSrturia originii lor alese. Nobilii proprietari de la inceput cedasera de multa vreme locul unor urma?i mai pufin fericifi. Intr-una din aceste case, bunicul meu a gasit un aparta- ment de inchiriat ?i s-a instalat cu intreaga familie. Ne intrebSm cum de puteau tolera regii, chiar in nasul lor, aceasta umila vecinState. Era un intreg carrier cu stradufe care se intre- tSiau dup3 о nemSrginitS fantezie. Rufele se uscau la ferestre $i miresmele scapate din bucatSrii tradau originea locatarilor. Aceasta ultima caracteristici ne-o putem inchipui u?or. Progresul n-a reu§it sa standardizeze mincarea franjuzeasca. La Paris, miro- 74
surile care scapa din tigai indica ?i azi trecStorului ca un oarecare burgund a pus fasolea cu slaninS sa fiarba inabujit, sau ca о pro- vensala tocmai i?i pregatejte aioli-ul. Tata vedea in indiferenfa familiei regale fa fa de zgomotul mires- mele poporului о supraviefuire a moravurilor « de dinaintea burghe- ziei». «Democrafia burgheza a desfiinfat titlurile de noblefe ca sS le inlocuiasca cu alte distincfii tot atit de puerile.» Ura impSrfirea orajelor modeme in cartiere pentru poporul de rind, cartiere pentru burghezi, cartiere muncitorejti etc. « Cartierele frumoase au reujit sa le faca sinistre. » $i furios deodatS: « Decit sa locuiesc in Passy, mai bine a? crapa». Passy era pentru el un fel de fap ispS^itor. « Mai intii, asta nu-i Paris, e un cimitir mare, constant la porfile Parisului.» Vorbind despre о doamna care venise sa-1 roage sS-i faca portretul $i c2reia-i facuse vint pentru ca i se parea preten- fioasa spunea: «Trebuie sa fie din Passy». Ludovic-Filip — «regele burghez» — nu era chiar atit de burghez incit s3 se simta stingherit de vecinStatea locatarilor din casele vechi. Familia Renoir, in ce-o privejte, gasea foarte firesc sa fie vecina descendenfilor regelui Henric. Pujtimea din cartier 1-a adoptat repede pe micuful din Limoges ?i 1-a primit la jocurile ei, «de-а hofii ?i vardi^tii» fiind cel mai popular. Jocurile lor prin curtea Luvrului nu aveau loc fSra fipete ji ciocniri. О droaie de pujtani se impleticea in picioarele gSrzii palatului. Garda ii ruga pe pSrinfi s3 aiba grija de odraslele lor. Mamele interveneau ji aventura se termina cu citeva palme date la intimplare ?i cu noi explozii de fipete. La Tuileries se deschidea о fereastra ?i о foarte distinsa. doamna fScea semn pu^tilor s3 se astimpere. Ei se adunau, in graba, sub fereastra, ca ni^te vrabiufe lacome. Atunci iji fScea aparifia о alta doamnS ji imparfea bomboane trupei. Era regina Franfei, care incerca, zadamic, sS-?i cumpere pufina lini^te. О data imparfeala facuta, doamna de onoare inchidea fereastra, regina Marie-Amelie se intorcea la treburile ei casnice $i pujtii la jocurile lor. Leonard Renoir, sofia lui ?i copiii au sosit la Paris, bineinfeles, cu diligenfa. De la Limoges la Paris, cSlatoria dura ceva mai mult de douS sSptamini. Tata nu-?i mai amintea calStoria, dar unchiul Henri mi-a povestit de citeva ori despre ea. T$i aducea aminte, mai ales, de cSldura insuportabila care domnea in acea cutie pe roate, in care aerul nu patrundea decit printr-o ferestruicS, micS de tot. Inainte de piecare, familia Renoir dobindise nijte bani din 15
vinzarea lucrurilor care nu erau absolut necesare. Plecasera im- bracaji cu hainele cele mai frumoase. Erau haine pe care le con- fec|ionase chiar tatal, dintr-un postav gros, in stare sa infrunte iernile din Limoges. Intr-o zi, cind soarele ardea mai tare ca de obicei, micufa Liza lefinase. Surugiul о luase afara, lingd el fi, la primul popas, ii daduse sa bea un pahar de tescovina. Bunica ajunsese prea tirziu pentru a о feri de aceasta doctorie viguroasa. La pofta, se adunau cu topi la masa comunS. Un comis-voiajor povestea, in fiecare seara, aceeafi anecdota: atacul asupra unei diligen- ce, la care pretindea ca asistase fi el. Bandifii ii obligaserS pe calatori sa coboare fi le luasera banii, hainele fi bagajele. El scapase de la soarta comunS fiindca, beat hind, zacea adormit pe dufumeaua trasurii fi astfel trecuse neobservat. Se trezise dupS un ceas, cind diligenfa pornise din nou, fi fusese tare surprins aflindu-se incon- jurat de tovarSfi in costumul lui Adam. Dupa cina, bunica-mea ^i Liza se duceau sa se culce in odaia poftei. Leonard Renoir fi baiefii dormeau in grajd, pe paie. In Franfa, mai exista citeva din aceste cladin de poftS. Cunosc eu una foarte frumoasa, putin mai la nord de localitatea Saint-Etienne, afezata la incrucifarea a doua man drumuri. Pe dinafara e о cladire mare cu ziduri cenufii, acoperita cu placi de ardezie formind un unghi drept, strapuns, la intervale regulate, de nifte ferestruici. Un maiestuos portic, deschizindu-se spre rascruce, taie virful unghiului. De fiecare data cind patrund inauntru, sint uimit de frumuse|ea lemnariei. Grinzile principale se inalfa spre virful acoperifului, ca intr-un zbor. Celelalte se incrucifeaza ca о dantelS. Ma simt transportat in interiorul unei mari corSbii rasturnate. Soproanele fi grajdu- nle ocupa о suprafafa considerabila, dind toatc spre un spatiu uriaf, acoperit, care constituie pivotul intregii afezari. Parca ar fi holul unei gari. Caii stateau in fafa ieslei, iar oamenii in sala comuna, in jurul unui ulcior cu vin de regiune. Cind am innoptat ultima oara la acest han, activitatea era aceeafi ca fi in trecut. Numai ca, in mod firesc, camioanele inlocuisera diligenjele. Con- ducatorii de camioane, acefti ultimi poefi ai foselii, au avut feri- cita inspira|ie sa adopte locul. Ca fi mine, ifi inchipuie fi ei, fara indoiala, marile diligence cu rofile incercuite de fier, |ifnind intr-o fericita harmSlaie, cu cei fase cai care loveau caldarimul cu copi- tele lor potcovite, facind sa sara scinteile ca-ntr-un foe de artificii, servitoarele venind degraba cu jupoanele lor proaspSt cSlcate fi surugiul golind paharul de vin alb, pe care hangiul il |inea la rece, 1G
tribut datorat eroului clipei, aceluia care aducea sStenilor adormifi impresia fugarS a orajelor pe care ei n-aveau sa le cunoascS nicicind. AstSzi, camionul greoi (ijne^te nimbat de noroi ?i fum. Servi- toarea se ivejte in uja hanului. Drumeful intrevede, prin aceasta deschizatura, о lume de pace provizorie. Pisica se intinde, sco- |indu-?i ghearele, ?i se ghemuiejte din nou, colac, pe calorifer. Omul se a$az£, in urechi staruindu-i inca |iuitul motorului. MS gindesc la destinul care 1-a facut pe Renoir sa traiasca in douS perioade absolut diferite ale istoriei lumii. Evident, calea ferata exista, dar numai pe distance mici, ?i multa lume nu avea incre- dere in ea. Se vorbea mult despre catastrofa groaznica de pe linia Paris-Versailles, in care fusesera atitea victime, printre care ji faimosul Dumont-d’Urvillex. Faptul ca acest navigator a putut sa strabatS nevatamat cu vaporul cele mai indepartate oceane, sS descopere pSminturi necunoscute, sa traiascS printre antropo- fagi, ?i c2 i-a fost destuj sa comita imprudenfa de a se urea intr-un tren ca sS moara carbonizat era considerat ca un avertisment. Se zicea ca fumul locomotivelor e dSunStor unor culturi, ba chiar c2 impiedica crejterea cartofilor. Marile descoperiri, care aveau sa schimbe fa|a lumii, se fScusera; metalul se topea in furnale inalte, cSrbunele se scotea din mine subterane, stofa se |esea mecanic; dar, afarS de Anglia, unde lucru- rile erau mai avansate, revolufia industrials incS nu transformase lumea. Jaranul din imprejurimile Limoges-ului, cu excepfia unor detalii vestimentare sau ale uneltelor, i$i lucra pamintul aproape la fel ca ?i stramojul sSu de pe vremea lui Vercingetorix. Parisul avea 1.200.000 de locuitori; lumina venea de la lampile cu ulci; ca sS bei apS, sau s3 te speli, recurgeai la samar; cei saraci se duceau la fintinS. Fusese adoptat telegraful electric dar se intrebuinfa doar in chip experimental. Ca sa te incSlzejti, faceai focul cu lemne in jemineul curSfat de nijte mici co^ari savoyarzi, care se cafarau direct in coj, purtau un joben vechi ?i crejteau cite о mar- mota. Zaharul era vindut sub formS de cSpafini $i se sfSrima cu dalta ?i cu ciocanul. Si de aici vine expresia « a toca pe cineva » (in sensul de a-1 vorbi de rau). Incendiile se stingeau (citeodatS) 1 Dumont-d' Urville (1790— 1842), cunoscut navigator ?i explorator francez. A publicat memorii cu caracter jtiinfific interesante jurnale de cjljtorie. 11
formindu-se un lanf ?i trecindu-se caldarea din mina in minS. Nu se azvirlea «totul la canal» pentru simplul motiv ca nu exista canal, oala de noapte era suverana. De abia bogatafii incepeau, fi nu fara regret, sa renunfe la scaunul gaurit. Legumele crefteau in gradinifele din spatele caselor sau la zarzavagiul din vecini. Vinul se servea in ulcioare; sticlele erau un lux; in sticlSrii tinerii le suflau la capatul unor tuburi lungi; mulfi dintre tinerii muncitori mureau ofticofi fi nici una din sticle nu era la fel cu cealaltS. Mace- larii taiau vitele in odaia din spatele pravaliei sau in curte; gospo- dinele care veneau sa cumpere un cotlet se aflau in fafa unui jertfitor cu forful fi miinile patate de singe. Era cu neputinfa sa nu afli ca placerea fi forfa pe care fi le procure carnea vitelor trebuiau platite cu suferinfa fi moarte. Anestezia nu se cunoftea, nici microbii fi nici mijloacele de a-i distruge; femeile nafteau cu dureri, afa cum poruncise Creatorul. Cele sSrace ifi hraneau pruncul la sin; cele bogate inchiriau sinul unei doici care avea capul impo- dobit cu minunate panglici multicolore; adesea doicile il neglijau pe micuful bogat, partinindu-fi propriul copii, inzestrindu-1 astfel cu un ten palid care era considerat ca о supreme distincfie. Doamnele din societatea buna erau tuberculoase fi scuipau singe; un ten frumos fi un piept mare erau socotite de prost gust; numai faran- cile ifi puteau permite asemenea lucru. Nu se cunofteau sportu- rile de masa. Cei saraci se jucau cu mingea fi se hirjoneau cu fetele, cei bogafi calareau. Fumatorii ifi rasuceau figarile cu mina. Incu- ietorile, arcurile droftilor, uneltele fi rampele se meftereau tot cu mina. Meseriafii locuiau deasupra pravaliei lor; nu trebuiau sa faca drumuri lungi cu metroul pentru a merge la uzina. Morile cu cilindru nu existau; fama pastra vitaminele griului, piinea era neagra fi hranitoare. Muncitorii lucrau douasprezece ore pe zi pentru 1 franc fi 50 de centime. Duzina de oua costa о para fi avea treisprezece oua. О para era о sum3; patru gologani faceau о para; pentru un gologan capatai о jumatate de briofa; cind iefeau din biserica, doamnele « bine » dadeau sarmanului lor un gologan. Aceea care ar fi dat о para ar fi defteptat banuieli asupra cinstei sale. Ar fi trezit banuiala ca vrea sa-fi insufeasca bunul altuia, un sSrman fiind socotit о podoabS personala ca evantaiul, umbrela de matase sau о pereche de manufi. Fonograful nu exista; bogatafii care iubeau muzica trebuiau sa mearga la concert; mai puteau invSfa ji pianul; cei sSraci cintau dintr-un fluier de-о para cintecele lui Beranger. Vara, in circiumi, la porfile Parisului, poporul dansa 18
sub carpeni ?i trebuia sa se muljumeasca cu orchestra in carne ?i oase; dansul mahalalei era cancanul; bogata^ii descoperisera valsul in doi timpi; noutate pe care biserica nu о vedea cu ochi buni. Media de viafa, in Franfa, era de treizeci $i cinci de ani; in ciuda masacrelor lui Napoleon, Franfa le depajea pe celelalte nafiuni occidentale in ceea ce private populafia. Algerul fusese cucerit cu cincisprezece ani mai inainte; arabii il adorau pe ducele d’Aumale1. Alexandre Dumas repurtase un adevarat triumf la Porte-Saint- Martin cu piesa lui Napoleon; acest teatru mai poseda afara de ceea ce are astazi ?i Theatre de la Renaissance ?i putea sa cuprindS patru mii de spectatori; reprezenta|ia cu Napoleon dura trei seri conse- cutive. Cinematograful nu exista; nici radioul, nici televiziunea. Fotografia nu exista. Burghezul care dorea sa-?i faca portretul se adresa unui pictor; acela^i lucru il facea ?i negustorul care dorea sa-ji impodobeascS salonul cu interiorul dughenii sale. Asta era fafa lumii cind, in 1845, tata a descins din diligenfa de la Limoges. A murit in 1919. Mai inainte cu patru ani, primisem bre- vetulmeu de aviator. Cunoscusem rafalelecumplitei Bertha, bombar- damentele aeriene ?i gazele asfixiante. Satele se golisera in profitul orajelor, mahalalele Parisului devenisera de pe atunci grozavia pe care о cunoajtem. Muncitorii lucrau in uzine. Legumele care se consumau la Paris erau aduse din sud, uneori chiar din Alger. Aveam marina; tata gasea foarte natural sa se serveasca de ea pentru a merge de la Nisa la Paris; caktoria dura doua zile. Renoir avea telefon. Fusese operat ji anesteziat. Francezii erau nebuni dupa fotbal. Circiumile fuseserS inlocuite cu «dancinguri». Revolutia comunista se infaptuise. Exista antisemitismul. Aveam un fonograf; aveam ?i un aparat de proiecfie ji fratele meu mai mic ii proiecta tatii filme. Aveam un radio cu baterii. Ziarele erau ingrijorate din cauza raspindirii stupefiantelor printre tineri. Divor- jul exista. Se vorbea despre dreptul popoarelor de a dispune de soarta lor. Problema petrolului domina lumea. Psihologia era la moda. Se vorbea mult despre un oarecare Freud. Femeile i?i taiau parul. Gospodinele intrebuinfau cu placere cutiile de con- serve; se spunea: «Mazarea din cutie este mai buna decit cea 1 Henry - Eugene - Philippe - Louis D'Orleans, duce de Aumale (182£— 1897), guvernator general al posesiunilor franceze din Africa, autor al unor scrieri cu caracter istoric. 19
proaspata». Impozitul pe venit exista. Pafapoartele devenisera obligator!!. Serviciul militar era obligatoriu. Inva|amintul era obligatorily. Domni in virsta fineau conferinfe despre problemele tineretului. Se fumau |igari gata facute. Baiefi fi fete de vreo cinci- sprezece ani ii atacau pe trecatorii intirziafi. Drumurile erau asfaltate. Casa noastra avea incalzire centrala; apa calda fi apa rece, gaze, lumina electrica, sali de baie. Era cale lunga de la tinarul Renoir care savura bomboanele reginei Amelie, in curtea Luvrului, la fiul lui care strabStea drumu- rile sudului la volanul mafinii sale. Cind a murit tata, revolufia industrials era un fapt implinit. Omul gindea ca ar putea sa duca la bun sfirfit aceasta prima incercare serioasa de a scapa de bles- temul dumnezeiesc. Copiii lui Adam aveau sS sparga porfile paradisului pamintesc fi ftiinja lor avea sa le permita sa-fi ciftige piinea fara sudoarea frunfii. Tata ji cu mine incercam citeodata sa stabilim care fusese mo- mentul simbolic al trecerii de la civilizafia miinii la aceea a cre- ierului. Tata admitea ca procesul fusese evolutiv, de la prima arma de cremene la utilizarea undelor herfiene, dar insista asupra fap- tului ca accelerarea fulgeratoare, ai carei martori sintem, incepuse о data cu inventarea fevii. Jeava ne aduce apa, toate lichidele, gazul. Datorita ei exista cazanele pentru distilat, se poate distila vinul, orzul. Inainte de aparipa fevii eram obligafi sa ne imbatam cu vin natural. Ea ne-a dSruit locomotive fi sali de baie. Datorita ei s-a constant Montmartre. Pe vremea cind Renoir era doar un tinar, abia incepea sa cucereasca lumea. Nu se vindea cu metrul, ca macaroanele. Montmartre era un sat, doar un sat, delicios, pierdut in tufifurile de maciefi. Montmartre nici nu putea fi altceva decit un sat fiindca nu existau decit cinci pujuri, fapt care limita numarul consumato- rilor de apa, О data cu aparifia «(evii», apa s-a adus sus pe colina fi Montmartre a devenit foarte urit, umplindu-se de case mari cenufii, adevarate inchisori pentru furnici satisfacute. Eu insumi venind pe lume prea tirziu pentru a saluta aparijia apei curgatoare, a gazului de luminat fi a coniacului «trei stele », atribuiam marea schimbare acestui razboi din 1914 prin care tocmai treceam. Pentru a-mi intari rafionamentul ii povesteam tatii о anecdota legata de rana care ma tinea linga el. Aceasta anecdota 1-a surprins. Fusesem ranit fi eram ingrijit intr-un spital de pe zona. Stiam, din auzite, ca viafa se schimbase. Dar, in salonul acela mare, care 20
constituia universul meu, nu puteam vedea nimic din lume. Cei cincizeci de camarazi rSnifi, din jurul meu, erau in aceea^i stare ca $i mine. Mi s-a anunfat, intr-o zi, vizita cumnatei mele Vera Sergine. Trebuia sa fie vorba de un caz foarte grav pentru ca unui civil sa i se permits trecerea in zona frontului. Vera Sergine era una dintre marile vedete ale vremii ?i va putefi inchipui ce emofie puternica domnea in spital. Foarte emofionat, comandantul spi- talului a primit-o in biroul lui, in timp ce infirmierii ?i ranifii care se puteau mi$ca se grabeau sa facS pufina ordine in dormi- torul nostru. Eram in luna iunie ?i о sora adusese cbiar un buche- |el de flori de cimp, prevenindu-ne cS, dupS vizita, il va duce la destinafie, adicS la capela. In sfir^it, Vera Sergine ?i-a fScut apa- ri|ia. Avea parul scurt ?i rocbia pina la genunchi. Aceasta (inuta ni s-a parut ?i mai ciudata deoarece cea care о purta era in doliu. Venea sS-mi comunice moartea mamii. Vederea acestei fiin|e noi era atit de jocanta incit mi-au trebuit citeva secunde pentru a inregistra mesajul ei sinistru. Parasisem fetele cu parul lung. Ideea voluptSfii feminine era legate, pentru noi, de aceste podoabe capilare $i, dintr-o datS, ne gaseam in fafa noii Eve. In citeva luni, i?i azvirlise insemnele servitufii. Sclava noastra, jumatatea noastra, ne devenise egak, camaradS. О moda, citeva tSieturi de foarfeci ?i, mai ales, descoperirea ca putea sS incerce me- seriile rezervate pina atunci domnului ?i stSpinului ei distrusese, fara putinfS de intoarcere, edificiul social inafiat cu rSbdare de catre masculi timp de mii de ani. DupS plecarea ei comentariile nu mai conteneau: « Ii sta bine fiindca e actrifS ... trebuie sS ne obijnuim ... asta merge la Paris, dar sint sigur ca acasa la mine, la Castelnaudary, nici maicS-mea, nici sora-mea...» Vecinul meu de pat, un plugar din Vendee, a declarat ginditor: «DacS la intoarcere о gSsesc pe nevastS-mea a?a, ii trag un picior in fund». Am folosit aceasta anecdota in filmul meu Iluzia cea mare. Tata i?i amintea foarte bine de locuinfa din copikrie, mare cit « о batistS de buzunar». El se refugia in stradS. « Pe strSzile Parisului m3 simjeam acasa. IncS nu erau automobile ?i puteai sa hoinSre^ti...» Najterea lui Edmond, fratele mai mic, ji tot ceea ce |inea de ea, scutece, vizitele vecinelor, a redus ?i mai mult spatiul rezervat frafilor ?i surorilor. Din fericire, Henri, fratele mai mare, a fost 21
primit ca ucenic la un aurar, prieten de-al bunicilor. DupS citeva sSptSmini, datoritS indeminani, a capatat un salariu care i-a ajuns ca sa-fi poatS inchiria о camera. Tata i-a moftenit patul in camS- rufa pe care fratele mai mare о imparjise pina atunci cu Victor, cel de al doilea frate. Mai inainte, Renoir trebuise s2 se muljumeasca cu « banc »-ul de croitor pe care tatal sau il instalase in « salonul» in care ifi primea clientii. Pe atunci, tofi croitorii lucrau ca orien- talii, pe о mica platforms de lemn de cca 1,40 m lungime pe 0,80 m lajime, afezata pe nifte picioare de vreo 40 de centimetri inSlfime. In mintea lui Renoir mai staruia inc2 imaginea tatalui sau, cu picioarele incrucifate ca un hindus, inconjurat de suluri de stole, efantioane, foarfeci, gheme de afa fi pernife din catifea rofie cu ace fi bolduri, petrecute pe dupa braj cu ajutorul unei panglici negre. Nu se ridica decit pentru a-fi primi clienfii, pentru masa fi alte nevoi ale viejii. Tnfajifarea aceea de Buda li se pSrea copiilor atit de fireasca, incit, atunci cind venea la masa familiei, aproape ca erau mirafi vazindu-1 umblind ca orice crea- ture omeneasca. Dupa lucru, Leonard Renoir rinduia cu grij'3 tot ceea ce se afla pe « banc ». Tata aducea о saltea fi pSturi, care se jineau deasupra unui dulap, fi-fi facea patul. Salteaua nu era groasS ji scindurile bancului se simfeau al naibii. Lui nu-i pasa de loc. Somierele faceau parte dintre accesoriile rezervate mai-ma- rilor acestei lumi. Numai cS-1 stinghereau boldurile pierdute pe podea fi care-i intrau in talpi, cind uita sa se incalfe la sculare. Bunicul meu Leonard, grav fi tacut, socotea cS singurul lucru important in viafa lui era sS-fi inzestreze copiii cu о educate fi о creftere demne de legenda originii lor. Lucra toatS ziua, dar, cum era modest fi prefurile lui erau mici, aceasta truda nu-i aducea bogafie. DacS impresiile din copilarie ale tatii sint exacte, munca nu-i aducea decit fericirea. Sufrageria era minusculS, masa rotunda prelungitS cu nada ei aproape c3 atingea perejii. Nu te mai puteai mifca atunci cind familia se aduna pentru cina. Marguerite Merlet, bunica-mea, ifi oprea scaunul de lingS Ufa bucStSriei. BucatSria dsdea intr-o curte. Tata ura aceasta bucatarie mai ales in anotimpul mazSrii. Primavara, cSrucioarele precupefilor erau pline de mazare, pe care о dadeau pe nimica toatS. Cei doi frafi mai mari erau ucenici, Liza era la fcoala fi Renoir trebuia s-o cureje de coajS. Dupa fapte- zeci de ani mai simfea incS in degete intregul dezgust pe care-1 avea la curafatul mazarii. 22
Camera pSrinfilor dadea in strada Argenteuil, artera princi- pals a acelui carrier disparut. Tata i?i amintea un detaliu: contrar tuturor dormitoarelor familiilor pe care le frecventa Renoir, feres- trele acelei camere nu aveau niciodata perdele duble. Bunicii mele ii pkcea lumina ?i aerul. Cred cS locuinfa era la etajul intii. Scara era de piatra, rampa din tier forjat. Poarta de intrare a casei era mai ingustS ?i incadratS de douS coloane in chip de tease. Intr-o ni?3 trebuie sa fi fost о sta- tuie de sfint, spartS in timpul Revolufiei. Ceilalfi locuitori de-acolo nu dadeau nici о atenfie acestor splendori demodate. Renoir era fericit ca a crescut in mijlocul unui asemenea lux. Luxul pentru el nu insemna trSsuri elegante, mese somptuoase sau iubite pline de bijuterii. Insemna, mai ales, posibilitatea de a-|i odihni ochii pe obiecte de valoare. Un obiect era de valoare dacS dezvaluia personalitatea celui care il facuse. Putea sa fie о sculpture, un tablou, о farfurie sau un scaun. Putea sS fie cea mai umila unealtS de bucStarie sau coroana lui Carol cel Mare. Esenfialul era sS pofi descoperi in piatra, lemnul sau stofa lui, fiinfa care concepuse $i executase opera. Renoir pretindea chiar cS defectele il interesau tot atita cit ?i calitafile, josniciile tot atita cit ?i mSrinimiile. Mai tirziu, cind afacerile i-au mers mai bine, bunicul a inchi- riat о prSvalie in strada Bibliotecii, la cifiva pa?i de strada Argen- teuil, ?i bunica a putut sa foloseascS salonul. A? vrea, inainte de a merge mai departe cu povestea unui oare- care pujti din Paris, pe nume Renoir, sa vS putefi face о idee asupra aceluia^i Renoir, a?a cum arSta el la sfir^itul viefii sale. In gradina mea din California, aproape de u$a bucStariei, este un portocal. Il privesc ?i-l adulmec. E plin de flori. Nu pot vedea un portocal fSra sa-mi amintesc de Cagnes. Gindul evocS de indata imaginea tatii. Acolo ?i-a petrecut cea mai bunS parte a anilor din urmS; acolo a murit. La el, la Collettes, e acela^i parfum de portocali ?i bStrinii mSslini nu s-au clintit din loc. Mai ales iarba ni-1 apropie. Este о iarba sSracS, dar inalta ?i deasa, intotdeauna cenujie, afarS de mijlocul iemii, un amestec din cele mai variate specii ?i cele mai frumoase flori sSlbatice pe care fi le pofi inchi- pui. Un amestec de uscSciune ?i de bel$ug in acela^i timp, cenu^iu ji colorat, a?a cum sint adesea lucrurile din sudul Franfei. Par- fumul ei nu te izbejte violent ca in gariga de pe linga Aix-en-Pro- vence. E mai subtil ji cu neputinfS de uitat. DacS a? fi dus la Col- 23
lettes cu ochii legafi, a? recunoa^te locul numai dupS miros. Umbra mSslinilor e adesea mov, totdeauna mi^catoare, lumi- noasS, plina de veselie p de viafS. Daca te lap furat de inchipuire, pop crede ca Renoir mai e acolo p ca ai sa-1 auzi, pe neapeptate, fredonind p facind cu ochiul pinzei lui. El face parte din peisaj. Nici nu-p trebuie prea multa imaginable ca sS-1 vezi cu palaria aceea albS pusa caraghios pe feasta inalta. Pe fafa tare slabitS staruie expresia unei glume afectuoase. Exceptind saptSminile de dina- intea morpi, trupul lui atit de slabit p cu totul paralizat, nu ne mai impresiona de loc, nici pe Gabrielle, nici pe mine, nici pe frapi mei sau pe top aceia care traiau pe linga el. Eram obi^nuip p noi p el. AstSzi, dupa atita vreme, il vad p mai bine. Imi vin in minte comparapi ujoare. La Alger, europenii ii numesc pe bStrinii arabi«trunchiuri de smochin » iar in Franpi, scriitorii care se cred tSrani folosesc bucurop expresia «butuc de vita de vie»ca sS descrie un |aran uscat p strimb. Aceste imagini se bazeaza pe asemanarile fizice. Pentru Renoir, comparapa s-ar putea duce mai departe, amintind minunatele p generoasele fructe pe care smo- chinul p vpa le extrag dintr-un pamint pietros. Tata avea ceva de batrin arab p semana foarte mult cu un |aran francez, numai ca pielea lui, in permanenfa aparata de soare pentru а-p putea menpne pinza in afara reflexelor « care-ji bat joe de tine», ramasese deschisa ca de adolescent. Ochii p miinile ii uimeau pe cei care se aflau pentru prima oarS in fafa lui. Ochii erau caprui, batind in galben, privirea patrun- zStoare. Adesea ne arSta, in zare, о pasare de pradS rotindu-se deasupra vaii de la Cagnes, sau vreo buburuza cSfarindu-se pe un fir de iarba, pierdut in mulpmea firelor. §i noi, cu ochii nopri tineri, trebuia sa cautam, sS ne concentram, sa-1 intrebSm. El vedea dintr-o data tot ceea ce-1 interesa, aproape sau depe.rte. A?a erau ochii lui, iar ca sa-i cunoapep expresia, inchipupi-va un amestec de ironie p tandrefe, de gluma p de voluptate. Pareau ca rid intotdeauna, ca percep intii partea hazlie. Dar era ca un ris cald, un ris afectuos. Poate ca era о masca, pentru ca Renoir era foarte rupnos, nepl3cindu-i sa-p dezvaluie emopile care-1 tul- burau in timp ce privea florile, femeile sau norii de pe cer, a?a cum fac alp barbap cind ating p mingiie. Miinile lui erau ingrozitor de deformate. Din cauza reumatis- mului incheieturile trosniserS p degetul mare se indoise spre palmS, iar celelalte se fScusera pumn. Vizitatorii care nu erau 24
obi?nuip cu el nu-?i puteau lua ochii de la aceasta schilodire ?i nu indrSzneau sa-?i rosteascS nedumerirea. «Nu-i posibil. Cu asemenea miini nu poate picta tablourile astea. E un mister I» Mis- lead era chiar Renoir, un mister pasionant pe care nu incerc sa-1 explic, in aceasta lucrare, ci s2-l comentez. A? putea serie zece cSrp, о sut3 chiar, asupra misterului Renoir si nu i-a? da de capSt. Fiindca sintem la capitolul despre fizicul lui Renoir, dap-mi voie s3-l completez in fugS. Inainte de a fi paralizat, avea cam un metru ?i ?aptezeci ?i ?ase de centimetri. La urma, presupu- nind ca l-am fi putut indrepta ca sa-1 masuram, desigur ca era ceva mai scund, cSci coloana lui vertebral^ se ingramadise pupn. Pdrul, care altadata fusese castaniu-deschis, era alb ?i destul de des la spate. Cre?tetul era chel, dar asta nu se vedea, fiindca luase obiceiul sS stea cu capul acoperit chiar ?i in casa. Avea nas acvilin ?i energic, о frumoasS barbs albs, ascuptS, pe care i-o ingrijea unui dintre noi, ?i care, printr-o mi?care ciudata, era trasS nifel spre stinga din cauzS c2-i pldcea s2 doarma acoperit pina sub bSrbie. De obicei purta veston inchis la git ?i о pereche de pantaloni largi din postav gri in dungi, lavaliera albastrS cu picdfele albe, potrivitS cu grijS la gulerul cSmSjii de flanela. Mama ii cumpara cravatele de la un magazin englezesc, cSci la franpiji albastrul ajunsese la culoarea ardeziei, «о culoare trista, ?i nimeni nu-?i da seama, fiindca oamenii n-au ochi; vinzatorul le spune: e albastru, ?i ei il cred ». Seara, afara de mijlocul verii, i se punea pe umeri о ujoara pelerina. Purta ghete mari cu fermoar, din fetru gri in caro- uri sau maro. Afara, о palarie u?oara de pinza alba il apara de soare. Tn cas3, prefera о cascheta de pinz3 din acelea demodate, pe care cataloagele magazinelor de noutap le prezentau la ince- putul secolului drept « cascheta de ?ofer ». Nu avea infapjarea unui om din vremea noastra, te ducea cu gindul la un calugSr din Rena?- terea Italians. Tntr-o zi, Cezanne i se plingea tatii de obraznicia unui bogSta? din Aix-en-Provence care nu numai ca-?i impodobise salonul cu о pinza de Besnard x, « acest pompier care ia foe », dar i?i permi- tea s3 cinte la vecemii alSturi de Cezanne, ?i mai cinta ?i fals. Renoir, inveselit, i-a amintit prietenului sau c3 top crejtinii sint 1 Albert Besnard —1934), pictor academist francez, laureat al Premiului Romei (1874), foarte admirat in vremea aceea, astSzi uitat. 25
frafi. « Fratele dumitale are dreptul sa-1 iubeasca pe Besnard, $i chiar sS cinte fals la vecemii. Oare nu-1 vei regSsi in ceruri? — Nu, a raspuns Cezanne. Si a adaugat mai in glumS, mai in serios: In ceruri, se ?tie foarte bine c3 eu sint Cezanne!» Nu se credea mai presus de burghezul din Aix, dar se ?tia diferit, « a?a cum iepurele de cimp este diferit de cel de cas3 1» Si Cezanne adSuga: « Nici mScar nu sint in stare sa exprim cum trebuie volumele... nu sint nimic . . . ! » Acest amestec de orgoliu mSref 51 umilinfa, nu mai pufin mareafd, sint u?or de infeles la Cezanne. Avea $aizeci de ani ?i inc3 nu cunoscuse marele succes comercial. Nu fusese niciodata primit in salonul « Domnului Bouguereau »L La sfir^itul viefii, Renoir, de?i era criticat, defsimat, adesea chiar insultat, sfirjise prin a se impune. Negustorii se certau pentru operele lui; marile muzee ii deschiseserS porjile, ji tinerii din toate farile ?i rasele veneau la Cagnes in speranfa de-а se putea apropia pentru citeva clipe de maestru. El accepta aceste omagii fara ca ele s2 i se «urce la cap». Si, cind in timpul discufiei i se aduceau laude, punea deindata lucrurile la punct. «Genial, eu? Ce glumS bunS I Cum vine asta?...» Cind imi povestea despre copikria lui, Renoir sarea fSrS nici о legSturS de la descrierea plina de entuziasm a frumuse|ilor arhitec- turale a cartierului s2u la lauda, nu mai pufin entuziasta, a jocu- lui cu bile. In orice imprejurare ii pkcea sS fac2 economie de mijloace. Un joe pentru care nu aveai nevoie decit de citeva bile din stick topita i se p2rea superior vinatorii cu haita^i « .. .pentru care ai nevoie de cai, de trasuri elegante, de oameni de lume, de costume ndicole. . . ?i chiar de-о biata vulpe. Toate astea ca sa nu te distrezi doar cu citeva bile...» Cred, mai ales, cS Renoir vedea in jocul cu bile un mijloc de « a comunica », de a se aktura celorlalfi pu^tani din cartierul Luvru, intr-un cuvint: de a-?i satis- face nesafioasa pasiune pentru semenii sSi. Sa ne infelegem, pos- tura de cercetStor al omenirii i se pSrea lui Renoir sterik ?i pre- tenfioasa. El gindea cS dorinja artistului de a se adapa chiar la 1 William Bouguereau (1825— 1905), unui dintre academistii francezi (laureat al Premiului Romei, 1850) care s-a bucurat de mare succes la public ?i a dominat viaja artistic.! a secolului al XlX-lea. Coplejit de onoruri, a imprimat Salonului, denumit « Salonul Domnului Bouguereau », un academism oficial, respingind sistematic noile cSutJri ale lui Manet $i ale impresioni^tilor. 26
izvoarele vie|ii insaji trebuie sa fie inconjtientS. Nu finea atit sa-i infeleagS pe oameni ci s2 se amestece printre ei, sa-i aparfina mul- fimii tot a$a cum copacul арафпе padurii. Orice mare creator transmite un mesaj. Dar in momentul in care i?i da seama de asta, printr-un fenomen ciudat, mesajul devine zadarnic, pierzindu-?i valoarea. Profefii ji sfinfii au putut formula adevarurile eterne fiindcS erau convinji c2 acestea nu erau ale lor, ca ei nu faceau altceva decit sS transmits cuvintul divin. Altfel spus, cerul nu se destainuie^te decit celor umili. Renoir desfiinfase din vocabularul sau cuvintul « artist». El se prezenta ca un meseria^ al picturii. Eu insS imi voi permite sa folosesc acest cuvint detestat, pentru comoditatea argumentelor mele. Ii cer iertare tatii pentru asta, dar folosirea lui este atit de obijnuita acum ca mi-ar fi greu sa-1 evit, ?i chiar ?i el se obijnuise. Mai tirziu, vom vedea, cS tata se temea de imaginatie, considerind-o ca о manifestare a orgoliului. «Trebuie sS fii inzestrat cu о mindrie afurisita ca sS crezi cS ceea ce iese din creierul tau valoreaza mai mult decit ceea ce vezi in jur. Cu imaginafia nu ajungi prea departe ji lumea este atit de mare. Pofi sS mergi toata viafa ?i n-ai sa-i dai de capSt.» MSrturisesc cS povejtile lui Renoir ?i imaginile pe care le tre- zeau in mine erau influenfate, in mod ciudat, de pasiunea noastrS comuna pentru romanele lui Alexandre Dumas, pe care mi le recomandase de indata се-am jtiut sa citesc. Un prieten de-al lui ii atrSsese atenfia cS lucrarile nu erau pentru copii, fiind pline de aventuri de dragoste, de adultere, de rapiri etc. Renoir, insS, considera aceste rastalmSciri ale moralei drept simpla ex- presie a admirabilei sanatafi a lui Dumas-tatal. « Ceca ce e sanatos nu te poate imbolnSvi.» Oricum ar fi, mi-era imposibil sS-l aud evocind curtea Luvrului farS sa-1 vad acolo pe d’Artagnan cu mujchetarii sSi, ji mai ales pe marii nojtri favorifi, personajele din Doamna de Monsoreau ?i din Cei patruzeci fi cind. Si nu mai lipsea mult ca sa ne inchipuim cum casa familiei Renoir fusese construitS pentru unul dintre gentilomii gasconi din garda regelui. Chicot ?i Bussy d’Amboise calcaserS pe lespezile albe ?i negre ale vestibulului. In bucStSria in care Renoir curafa mazarea, va- le|ii ascufiserS sSbiile care aveau sa-1 strapungS pe ducele de Guise. La fereastra aceea la care tricota regina Amelie, aparuse, palid $i subfirel, Henric al Ill-lea, machiat caо femeie, leganind bilboquet- ul ce-1 finea in mina dreapta. In spatele lui, Chicot se juca cu un 27
cSfelu^. In curte, cei patruzeci ?i cinci, a^teptind ordinul, erau gitui|i de emofie. Fantoma asta palida de-atitea tragedii care grabeau sfir^itul rasei lui era regele, regele pSmintului... Acest degenerat emana о grandoare misterioasa. Gasconii il aclamau cuprin^i de-un mare entuziasm. Strigatele: «Traiasca regele» se rasfringeau sub boltele palatului, de-а lungul marilor coridoare, unde cu douS secole mai tirziu gSrzile elvepene aveau sa fie masa- crate pentru un alt rege. Tn timp ce erau seceraji de marsiliezi, Ludovic al XVI-lea fugea prin grSdinile de la Tuileries ducind cu el ramSjifele regalitafii pe care batrina EuropS i$i a^ezase teme- liile. О frunza moartS a cazut la picioarele regelui. El s-a oprit ca s-o priveascS ?i о data cu el s-au oprit regina, copiii ?i intregul cortegiu. Poate cS tata se jucase cu bilele sub acest copac, care neindoielnic mai exista atunci cind el sosise la Paris. Tata crescuse in acest cadru, coplejit de istorie ?i de legende. Dar in casa bunicilor mei, to|i erau cu picioarele pe pSmint. Era obiceiul ca tatal s2 nu fie deranjat. HarmSlaia copiilor il enerva. Si cea mai mica dislracfie putea face ca foarfecele sS nime- reascS alaturi ?i sS strice о bucata de postav din Alengon. Va puteji inchipui ce drama ar fi fost I $i mai erau ji clienfii. Cind te duci la croitor, i|i place sS gSse^ti acolo о atmosferS plina de demnitate ?i reculegere. Pe vremea aceea, confecfionarea unei imbracSmin|i era un lucru important. Un costum bSrbStesc putea sS coste pinS la о sutS de franci. DacS ne amintim c2 salariul obijnuit al unui muncitor era de douSzeci de franci pe luna, ne putem inchipui ce cheltuiak era. Pufin mai tirziu, cind magazinele de confecjii incepura sS prezinte marfa lor de gata, putea! sa-fi procuri un costum cu douazeci de franci. Din fericire pentru bunicul, in 1845, inca nu exista costumul de un ludovic. Daca haina era scumpS, in scbimb finea toata viafa $i chiar se prefacea, pentru a imbraca mai multe generapi. Tot oficiind cu metrul ?i cu creta in mind, bunicul dobindise, $i in via|a lui particulars, obiceiul de a nu se dezbSra de о oare- care solemnitate. Ca ucenic facuse inconjurul Franjei. Pe timpul Restaurafiei, acest obicei, care avea sS fie pastrat un timp mai indelungat de catre dulgheri, timplari, dogari — meseriaji ai lemnu- lui — era comun tuturor meseriilor. Viitoarea calfS pomea pe jos, purtind costumul profesiunii sale; intr-o desaga ce-o purta in spate, avea citeva schimburi. Cea dintii grijS, cind iejea din Paris, era s3-$i ciopleascS un baf de alun, cu care bStea tactul ?i care 2S
ii dsdea о infSfi^are mindra. Cind poposea linga vreo fintina, in- frumuseja bajul scrijelind cu virful cufitului imagini simbolice. La popasul de searS, care era de preferinfa intr-un oraj, se interesa de «maica »; ea era nevasta acelui meseria? care se retrasese din meserie cu ceva economii ?i care se bucura de stima colegilor. BS- trinul ii gasea repede ceva de lucru ucenicului ?i, in schimbul unei sume modeste, « maica» se ingrijea de hrana, de culcuj ji de atmosfera de familie. Pina spre sfir^itul secolului al XlX-lea, Franfa era о |ara de о nemaipomenita diversitate. Calea feratS nu operase incS acea uniformizare pe care autobuzele, radioul, cinematograful $i tele- viziunea tocmai le desavirjesc. Obiceiurile, pSrerile, accentul, citeodata ?i graiul, se schimbau de la sat la sat. Avea multe de povestit bunicul. Seara, dupa cina, cifiva vecini se adunau in atelierul croitorului, redat funcfiei sale de salon. Se consume multa cafea. Unui dintre musafirii nelipsifi fusese principalul ajutor al faimosului calau Sanson, din vremea Teroarei. Prima oara cind mi-a vorbit despre acest personaj mi-a fost greu sa-1 cred pe tata. Mi se parea nevero- simila alaturarea asta. Dar daca socotejti bine, i|i dai seama ca era foarte posibil. DacS admifi cS, in 1793, acest ajutor avea vreo treizeci de ani, in 1843, a^adar avea optzeci ?i doi. Cum spunea Renoir, exists meserii care te conserve. Intilnirea asta a tatii cu supraviefuitorul unei alte lumi ma face inca sS visez. Omul asta cunoscuse Franfa dinaintea Revolufiei. Facuse parte deci din lumea perucilor ?i a pantalonilor scurji. Gentilomii pe care ii executase erau incin^i cu spada. El apucase scrisorile cu pecete, monarhia absolute ?i frumoasele doamne cu pieptanatura «a la fregate». Ii putuse intilni pe strada pe Voltaire ?i pe Franklin, il putuse auzi pe Mozart cintind la clavecin, sau asista la reprezen- ta|iile domnului de Beaumarchais. El insuji dansase gavota, me- nuetui ?i rigodonul. Vazuse rostogolindu-se in rumegu? capul mirat al regelui sau, apoi pe acela atit de emofionant al Mariei Antoaneta, a$a cum il desenase David, cu citeva clipe inaintea execufiei. In sufrageria noastra din bulevardul Rochechouart, tata incerca sS mi-1 infSfi^eze sorbindu-^i linijtit cafeaua pe acest martor al atitor tulburari. Un bStrin inalt, cu pSrul alb, destul de lung ?i care regreta, probabil, pudra ?i conciul. Era bSrbierit si foarte ingrijit in finuta ji in vorbS. Se infelegea bine cu Leonard Renoir. Erau doi meseria^i buni, unui croia postavul, ceUlalt 29
retezase capetele cu aceea^i con^tiinciozitate. Fiecare i?i face mese- ria, asta-i tot. Pentru ca haina sa fie bine croita, trebuie ca foarfe- cele sa fie bine ascupt. Acelaji lucru e valabil ?i pentru cuptul ghilotinei. De altfel, fund de parerea patronului sau, vecinul nos- tru nu aproba invenpa doctorului Guillotin, cSci dusese de rip3 me^tejugul, facindu-1 prea u?or. U?urin|a atrage amatorii. Inainte, pentru a taia capul cu toporul, trebuia sa cunojti meseria, fara sa mai vorbim de talent: ochiul sigur ?i mina care sS nu tremure. Ce merit ai cind minuie^ti un aparat care face toata treaba? Cit despre bunicul, din partea lui, el vorbea despre teama de a vedea Franfa invadata de bainele in serie. In Anglia, se ?i pornise ofensiva. Reflecpile celor doi barbap erau pline de cel mai au- tentic bun-simp fund exclusa orice urma de sentimentalism. Numai lucratorii pro^ti sint sentimentali, croitorii prosti, scri- itorii prosti, pictorii prosti, calaii projti. Tata era ?i el de ace- ea?i parere. Ascultindu-1 pe Renoir, imi pregateam cererea de transfer la aviape. Din cauza ranii, mi-erau interzise infanteria, cavaleria ?i artileria. Riscam sa fiu trimis la vreun depozit ?i surghiunit la scriptologie. De pe atunci mi-era groaza de treburile plicticoase; am facut о mulpme de prostii din cauza acestei aversiuni. Tata nu era de acord cu mine in privinfa aviapei. El avea о teorie, ji anume, ca nu trebuie sa forfezi destinul: «Un dop, spunea el: trebuie sa te lap in voia viepi a?a cum se lasa dopul in voia cu- rentului unui piriu ». Dar sS ne intoarcem la trecut. Cele mai neinsemnate amintiri cSpatau in mintea lui Renoir aceeap importanfd ca p expunerea celor mai profunde convingeri. Caut sa respect aceasta neorinduiala. El ip amintea chiar felul in care bunica pregatea excelenta ei cafea. Intrebuin{a о ri^nifa extrem de fina. Dupa aceea ksa apa sa fiarbS intr-o craticioara, turna cafeaua p о lua repede de pe foe. Ca s-o serveascS ii trebuia о strecuratoare. Fiind un fel de infuzie, era nevoie de multa cafea, dar toata amarala p excesul de cafeind ramineau in zap Renoir era foarte serios cind dadea refeta asta. El nu credea in procedeele care incearcS sa obpna din elemente tot ceea ce acestea pot da. Frumusefea unui atlet i se parea la apogeul ei cind omul nu ridica decit greutap neinsemnate. Lui nu-i placeau opintirile. Declara ca armonia e in mod general produsul facilitSpi. Dar, bineinfeles, teoriile sale erau pentru ceilalp. Nu-?i dadea niciodata seama cS lucra enorm fara a se opri vreodatS. 30
Ideea de a avea « un scop in viafS », de reusitS sau efec, de ras- platd sau de pedeapsa, ii era necunoscuta lui Renoir. Evident, vorbesc de scopul material. Totala acceptare a condifiei umane il facea s3 considere viafa ca pe un tot, lumea intreaga ca pe un singur obiect... « Degeaba a nascocit imbecilul de Galileu ca pamintul e rotund, ?i cS nu-i decit о parte dintr-un sistem vast, toatS lumea e de acord dar nimeni nu procedeaza in consecin|a. Pensionarul din Vesinet crede ca gradina lui este un regat cum nu se mai afla fi c2 trandafirii sai n-au nici о legaturS cu cei ai vecinului. Fie- care se crede inzestrat cu un destin aparte, о pasare unica in mica ei lume. De altfel, teoriile fi descoperirile nu schimba lumea decit prin catastrofe. Omul nu crede in puterea distrugatoare a pulberii decit atunci cind ii cade о bomba in cap... fi apoi, pe vremea cind pamintul era neted, asta nu-i impiedica pe egipteni sa sculpteze Scribal ghemuit fi pe greci pe acea Venera din Arles, fata atit de buna. .. Ai chef s-o plesnefti peste fund ! Descoperirea sinilor pietrofi ai unei Cleopatre poate rgsturna orice, la fel ca descoperirea c2 pSmintul e rotund.» Pentru Renoir nu existau evenimente mici sau mari, artifti mici sau mari, descoperire in- semnatS sau neinsemnata. Existau animate, oameni, pietre sau arbori care ifi indeplinesc funcfia lor, fi aceia care sint « pe alS- turi». Principala funcfie a unei fiinfe umane este aceea de a trai, cea dintii datorie — aceea de a respecta via|a. Aceste reflecjii nu aveau pretenfia de a formula о filozofie. Mai degraba ele fa- ceau parte dintre recomandSrile practice ale unui tat3 catre fiul lui, exprimindu-se mai ales prin exemple personale: « Eu trebuia sS curSf mazSrea fi mi-era groazS de asta. Dar ftiam cS face parte din viafa mea. Daca n-af fi cura[at eu mazarea, poate ca ar fi facul-o tata, fi costumul n-ar mai fi fost livrat la timp clientului... fi pa- mintul nu s-ar mai fi invirtit, spre marea rufine a lui Galileu ...» Ideea cS viafa este о stare fi nu о intreprindere mi se pare esenfialS pentru explicarea caracterului, deci a artei lui Renoir. Adaug ca, pentru el, aceasta era о stare veseU, fiecare etapS fiind marcatS de descoperiri uimitoare. Fiecare privire asupra lumii ii procura о mirare sincera, о surpriza pe care nu incerca s-o as- cunda. L-am vazut pe tata indurind dureri cumplite, nu l-am vazut insS niciodatS plictisindu-se. Cititorul care va binevoi sa ma urmareascS de-а lungul aminti- rilor mele incilcite poate ca va trage concluzia, din cugetarile lui, ca tata luase о pozifie hotSritS impotriva ftiinfei. Dar Renoir 31
cirtea mai degraba impotriva aplicSrii stingace a descoperirilor ftiinfifice. Reproful cel mai mare la adresa <<progresului» era acela de a fi substituit fabricSrii individual, fabricarea in serie. Voi repeta adesea ca un obiect, din cele mai obifnuite, nu-1 interesa decit daca era expresia lucratorului care-1 facuse. Din momentul in care lucratorul devenea о masa, unde fiecare membra se specia- lize intr-o operate, obiectul devenea anonim in ochii lui Renoir. « Nu e firesc. Un copii nu poate avea mai multi tafi. Tnchipuie-fi un copii ale carui urechi s-ar datora fecundSrii unuia, picioarele altui germen, inteligenfa moftenind-o de la un intelectual f i mufchii de la un luptator. Chiar daca fiecare parte ar fi perfects, n-ar fi un om, ci о societate anonima, adica un monstra.» Gindea cS ftiinfa nu fi-a atins scopul neluptind pentru expresia individului, ci servind interesele mercantile fi favorizind producfia in serie. Ideea perfecfionSrii produsului finit, acest ideal al industriei mo- derne, nu-1 atingea de loc. Ii placea sa repete aceasta afirmafie a lui Pascal: « Nu exista decit un singur lucra care il intereseazS pe om ^i acesta-i omul». Una din trasaturile caracteristice casei bunicilor mei era lipsa bibelourilor. Bunica-mea detesta micile accesorii omamentale care par sa fie in general apanajul femeilor. Imbracamintea ei era severa fi mobila fSra zorzoane. О panglicS pe corsajul rochiei i se parea de prisos. Ii placea ca obiectele sS aiba о funcfie fi aceasta sa nu fie mascata. S-a ris mult in familie dupS о vizita facutS unei cucoane din vecini care decorase sufleul cu panglici roz. Marguerite Merlet, chiar la Saintes, in tinerefea ei, nu intre- buinjase niciodata pudra, nici cremS, nici rofu de buze. Avea incredere in sSpunul de Marsilia. Spuma abundenta a acestui ingredient curSfa atit pielea familiei Renoir cit fi podeaua lor cu ajutoral mSturii de paie. Bineinfeles cS nu aveau baie. Se spalau intr-un fel de lighean cu ajutoral unui burete mare. Apa murdara se turna intr-un orificiu de pe palier, anume destinat acestei trebi. « Les plombs» (Plumburile) — afa se numea acest sistem de evacuate, care pe atunci reprezenta ultima expresie a confortului, nume care venea fSrS indoiala de la faptul ca toata fevaria pe care о vedeai cafarindu-se de-а lungul scSrii era din plumb. Si closetul fScea parte din instalafia asta. Peria de dinfi era un articol de lux. Seara fi dimineafa ifi clateai gura cu apS sarata fi dinfii |i-i curSfai cu un befifor sub|ire de lemn pe care dupa aceea il azvirleai. Cind 33
vreun membra al familiei avea neapSratS nevoie, comanda о baie. Nu era un lucra ufor. Doi auvergnap trebuiau sS care о cadS din alamS fi s-o instaleze in mijlocul odSii. DupS un sfert de ceas se intorceau aducind patra gSlep mari cu apS calda pe care le dejertau in cads. Fericitul beneficiar al acestei operapi sfirfindu-fi baia de care profitau fi frapi mai mici, care ifi muiau picioarele in apa caldufa inca, cei doi oameni se intorceau pentru a evacua totul sub privirea mustratoare a vecinilor care dezaprobau aceasta ostentape. In casS totul se oprea cind un copii era bolnav. Bunicul nu ezita sa amine comenzile. Viafa normals se relua о datS cu insSnSto- firea bolnavului. Trebuie sS spun cS inainte de a declara boala, trebuia ca bunica sS fie convinsS de gravitatea cazului. Am sS vS mai povestesc despre bunicii mei cS nu aveau datorii fi cS nu-i frecventau pe cei mai bogap decit dinfii de teama de a nu se 13sa antrenap in cheltuieli. Erau religiofi intr-un fel mo- derat. Bunicul nu se ducea la slujba dar ii obliga pe copii sa se duca. Bunica se impSrtSfea de Pafti, dar nu avea incredere in preop, pe care ii considera nifte intriganp. In fiecare duminicS, i?i conducea mica ei familie la alta bisericS, alegind liturghia cin- tatS, pentru muzicS. Uneori era biserica Saint-Roch; in faja a- cestei biserici, cu faizeci de ani in urmS, Bonaparte ii secerase pe regalifti si salvase Republica pentru ca apoi s-o poatS devora mai bine, ramilia Renoir frecventa fi biserica Saint-Germain- 1’Auxerrois. Bunica nu scSpase desigur prilejul de a le arSta copii- lor fereastra Luvralui de unde Carol al iX-lea doborise cu ajutoral archebuzei, in noaptea Sfintului Bartolomeu, mai mulp protes- tanp care incercau sa se refugieze in casa Domnului. PrimSvara, cind copacii de pe chei incepeau sa infranzeascS, ajungeau pinS la Notre-Dame. Plimbarea de-а lungul Senei era delicioasS. Tinaral Renoir respira Parisul cu toatS puterea, prin top porii; se imbSta de el. Aeral era incSrcat de emanapile orafu- lui, de mirosul piefelor, de putemicul miros al prazului amestecat cu acela timid, dar stSraitor, al liliacului; totu bind mSturat de briza acids care este, la drept vorbind, aeral Parisului. Nu este baia de aburi din Normandia, cind soarele dogorefte iarba um- flata fi cind muftele innebunesc; nici mirosu], ameptor din cauza uscSciunii, a garigelor din sud, brusc alungat de pumnul mistralu- lui; nici suflul intSritor al pnuturilor din est, ascupt ca un brici, pricinuind ratScirea minpi fi accesele de nebunie colectivS. Aerul 34
Parisului, mai inainte ca fevile de e?apament ale ma?inilor s2-l fi spurcat, era, ca tot ceea ce caracterizeaza acest ora?, fScut din mSsurS ?i echilibru. Cind cuno?ti opera lui Renoir, e de prisos sa aminte?ti blin- defea orizonturilor pe care le descopereau ochii lui de copil. Nimic nu e brutal in peisajul din Ile-de-France. AstSzi, oamenii incearca sS-i distruga armonia prin culori fer3 subtilitate, potrivite farilor nordice. Lumina rece se poate intov2ra?i cu verdele agresiv ?i gal- benul orbitor; Parisul nu. Din fericire, clima ii apara frumusejea. Afi?ele jipStoare se intuneca foarte repede in picla dimine|ilor de toamnS; zidurile lipsite de grape crapS datorita burni{ei persis- tente. Acest ora? 1-a creat pe Francois Villon, pe Moliere, pe Cou- perin ?i pe Renoir. $i continue sa creeze pictorii din lumea in- treaga. Copiii familiei Renoir nu ?tiau ce inseamna « a te gati cu hainele de zile mari». Bunica tinea ca ei sS arate bine in toate imprejura- rile viefii. Cind о ajuta la bucStSrie sau cind alerga pe-afara, bunica ii dadea tatii sa imbrace о pereche de pantaloni vechi; dar, in afara acestor imprejurSri periculoase, el purta intotdeauna acela?i costum. Duminica, atunci cind ie?ea de la bisericS, se uita cu mila la cumetrele care plesneau in corsetele lor, carindu-?i plozii pocifi in hainele lor frumoase, ?chiopatind din cauza ghetelor prea strimte. Cind a venit timpul ca tata sa mearga la ?coal5, i-au cumparat un ghiozdan de piele pe care-1 purta pe spate, prins in catarame, ca soldafii. Scoala, condusa de calugarii $colilor cre?tine, era la citeva sute de metri depSrtare de casS, in dependintele unei vechi mSnastiri. Printr-un decret al lui Robespierre, din 1793, de pe vremea Teroarei, se instituisc un sistem de ?coli gratuite ?i tofi tinerii francezi erau obligati sS invete a citi, a serie, a socoti ?i citeva notiuni de solfegiu. Prezenta nu era obligatorie in aceste !coli publice, daca parinpi puteau dovedi ca, prin mijloace particu- are sau de alt fel, copilul c2p2ta aceea?i educate. Decretul mai era inc3 in vigoare. Regii pastraserS mo?tenirea asta de la du?- manul lor. Numai сЗ, о data cu ?colile comunale, ei sprijiniserS ?i subvenponasera ?colile conduse de calugdri. La cSlugdri, tata a regSsit pe unii din micii lui prieteni din carrier ?i, cu seriozitatea care-1 caracteriza intotdeauna, a invStat sS citeascS, sa serie ?i sa socoteascS. InvSfau in sali boltite, foarte intunecoase. Tata i?i amintea c2 fusese pedepsit de mai multe ori, numai fiindcS nu putea sS citeasca literele din cartea prost luminata. Drept pedeapsS 35
era pus la coif, ceea ce, cred, se mai obi?nuie$te $i azi, in unele jcoli primare. Scolarilor distrafi li se punea pe cap о tichie de hirtie, avind dou3 urechi lungi, $i ei trebuiau sa ingenuncbeze cu fata la perete. Profesorul nu pSrSsea nicicind о linie de lemn, ale carei funcfii erau multiple. Cu ea indica litera de silabisit pe ma- rele alfabet, agafat pe perete, ji restabilea ordinea printr-o ujoarS bataie intr-un pupitru. Scolarul neatent, prins asupra faptului, trebuia sa intinda virfurile degetelor, bine alipite, profesorului, care le lovea, fara mila, cu linia. Pe Renoir il indigna amintirea acestui obicei, nu pentru ca era contra pedepselor corporale, pe care le considera mai pufin penibile ?i, in tot cazul, nu atit de in- jositoare ca morala. Profesorul care reu?e?te sa convinga un elev ca n-a avut dreptate atunci cind nu ?i-a invafat lecfia este un fals democrat, caci i?i sprijina argumentele pe autoritatea funcfiei sale. Biruinfa lui este pentru elev un fel de predare. Renoir nu era de acord cu loviturile liniei peste virfurile degetelor, pentru c3 riscau sa-i strice unghiile. Voi reveni adesea la importanta pe care о acorda el celor cinci simfuri. Centrul principal al pipSitului este virful degetelor, iar una dintre funcfiile unghiilor este aceea de aparare a acestui delicat centru nervos. Cind eram copii, imi plScea si-mi tai unghiile foarte scurt, cSci astfel se micjora riscul de a m3 lovi, cind ma cafSram pe copaci. Tata, care nu era de acord cu mine, spunea: «Trebuie sS-fi aperi virful degetelor; daca n-ai grijS, ri?ti s3-{i diminuezi simful pipSitului $i s3 te lipse^ti in via|3 de mari placeri». lama, in ciuda focului care trosnea in soba, crapai de frig in clas3. Smecherii iji asigurasera cite un loc linga soba ?i nu mai puteau de cald. Tata, ins3, n-avea s3 fie nicicind un ^mecher $i era muljumit a?a. Pentru el, a fi jmecher era cea mai mare nenorocire. Mai mul|i biografi au scris ca desena neincetat pe marginea caietelor. Lucrul pare plauzibil, dar niciodata Renoir nu mi-a vorbit despre asta. Dupa cite se pare, in copilarie, marea lui des- coperire a fost cintecul. Pe vremea aceea, se cinta mult in jcolile franceze. Era reflectarea unui obicei national, din nenorocire as- tazi disparut. Francezii veacului al XlX-lea inca mai adorau cinte- cele. E cunoscuta marea faima a lui Beranger, aflat chiar in culmea succesului. Amintirea epopeii lui Napoleon, reinsufletita de aduce- rea rSmajifelor lui, izbucnea in cuplete induiojatoare. In sezonul vinStorii, micul Renoir, care avea pe atunci vreo zece ani, insotea citeodatS un oarecare vecin la vinatoare. In dumi- 36
nica aceea, se scula cu noaptea-n cap ?i ie?ea din casa in virful picioarelor, cu pantofii in mina, ca sa nu-i trezeasca pe ceilalfi. I se ingaduia sa ducS tolba de vinatoare $i sa priveasca. Locul de vinatoare preferat al vecinului era farina de griu care se intindea intre rue de Penthievre ?i satul Batignolles. De atunci, gara Saint- Lazare intregul carrier numit « de 1’Europe » au inlocuit farina. Se pare ca locul era bogat in vinat, plin de iepuri, mai ales. Daca vinatoarea era bogatS, vecinul ii dadea ?i micului sSu tovara? un exemplar frumos care mai sporea masa cea de toate zilele a familiei. Dupa evocSrile vinatorilor, tata nu scapa nicicind prilejul sa aduca vorba de Haussmann, care transformase Parisul intr-un chip atit de suparator. Doar nu locul era cel care lipsea. Parca orajul nu se putea intinde peste cimpiile monotone ale imprejurimilor, iar copacii ?i grSdinile sa ramina neatinse? Acuza pofta de cijtig nesafios, care sacrificase totul dorinfei ca prefurile terenurilor sS creasca. El ura tagma industriajilor, a bancherilor, a speculanfilor, care-ji impun voinfa de la cel de-al doilea imperiu incoace. «Ce-au fScut din bietul meu Paris ! Si mai e ceva! Ceea ce construiesc pentru uzul lor e urit, dar confortabil. Aerul le lipse^te, dar pufin le pasS lor de asta, fiindca au $i case la farS. Dar mahalaua... Casele pe care indrSznesc sa le inchirieze muncitorilor. . . Ce rujine! Tofi copiii aceia au sa se imbolnSveasca de tuberculozd inghifind fumul uzinelor! N-am ce spune, va fi о generafie fru- moasa!» §i trecea la Garnier care a construit Opera: « Cind te gindejti c2 a scSpat de bombardamentele nemfilor». Cit privejte pe Viollet-le-Duc, am sa va dau posibilitatea s3 vS facefi о idee despre sentimentele tarii pentru el. In 1912, tocmai ne mutasem in acest apartament din bulevardul Rochechouart, unde au loc discufiile noastre. Contractul era semnat, mobila transportata, cind tata a observat cS imobilul, a carui intrare era in bulevardul Rochechouart, fScea colful strazii Viollet-le-Duc. Tn ciuda avantaju- lui de a avea locuinfa la acelaji etaj cu atelierul, tata voia s3 piece imediat, declarindu-se incapabil de a suporta vecinatatea acestui nume. Era numai о butada, al carei fond era insa serios. Viollet-le-Duc era arhitectul pe care il ura cel mai mult. Si numai Dumnezeu ?tie cit ii ura pe arhitecfi! Nu-i ierta faptul c2 a pocit catedrala Notre-Dame de Paris ?i catedrala din Rouen. « Ador decorurile de teatru, dar intr-un teatru. » El pretindea ca Viollet-le-Duc dis- trusese mai rSu monumentele franceze decit bombardamentele nemfejti ?i toate revolufiile ?i rSzboaiele trecute ?i viitoare. 37
La 22 februarie 1848, in momentul cind Renoir se ducea la ?coal3, a vSzut sosind о companie a g2rzii municipale care s-a instalat in fa|a palatului Tuileries. Oamenii s-au incolonat, reze- mindu-se matinal de perete ?i au inceput s3-$i rSsuceascS (igari. О vecina a intrebat pe un soldat ce se intimpla. El i-a raspuns glumind: « E revolufie». Vecina i-a spus bunicii, care s-a intors la treburile ei, $i tata s-a dus la $coala. La douSsprezece $i-a mincat piinea unsa cu unturS $i, la patru, s-a inters acasa f2ra sS observe altceva decit crejterea numarului de soldati in jurul palatului Tuileries. La cina, Henri ?i Liza au povestit cS vazusera un grup de muncitori in rue de Rivoli $i pe unui dintre ei ducind un steag tricolor. Steagul era al monarhiei din iulie ?i nu avea nimic subversiv. Muncitorii cintau cintecul girondinilor pe care il lansase piesa lui Alexandre Dumas-tatal. A doua zi dimineafa solda|ii erau $i mai numero^i. Regina Amelie nu aparuse la fereastra ei, dar nu era de mirare, caci era iarna ?i frig! Totuji, lui Renoir i s-a parut ca Henri, Liza ?i chiar tatal lui erau nervoji ?i pronunfau cuvinte neobi^nuite in vocabularul familiei ca: popor, libertate, sufragiu universal. Toata lumea il bejtelea ?i-l ura pe marejalul Bugeaud, inventatorul chipiului ?i eroul faimosului cintec L'as-tu Vue, la casquette, la casquette 4 Tata se intreba, mai tirziu, cum de put us г deveni legendar acest personaj sub cbipul unui erou simpatic. Tntr-adevar, in momentul discufiilor noastre, Bugeaud devenise in spiritul poporului francez un fel de Bayard1 2 om vesel. Trebuie sa mai am pe undeva, prin biblioteca, imagini din Lpinal pe care Gabrielle mi le citea ca sa stau lini^tit, pe cind aveam vreo patru, cinci ani. Acolo, Bugeaud este reprezentat in cele mai glorioase imprejurSri, jarjind cu baioneta alaturi de infanteri^tii sai, asistind la predarea cSpeteniilor arabe, gustind supa trupei, aclamat totdeauna, aureolat de palSriile agitate, purtat in triumf ?i imbrafi?at de dragala^ele cetdfene. Aceasta popularitate postuma, Renoir о punea pe seama redesteptSrii pasiunii pentru cocarde, care, mai tirziu, avea s2 urmeze infringerii din ’70. In 1848, eram prea aproape de victoriile lui Napoleon ?i majoritatea francezilor nu avea incredere in gloriile militate. 1 At vazut oare fapca, ai vazut-o? 2 Pierre Terrail senior de Bayard (1473— 1524) supranumit Caoalerul fara teama fi prihana, tipul cel mai pur al cavalerului francez idealizat de poefi. 38
Cele trei zile glorioase \ cum au fost denumite cele trei zile ale revolufiei, au inceput cu cintece. Impufcaturile de pe marile bulevarde, care au fScut atitea victime, au transformat acest protest, aproape amical, intr-o lupta singeroasa. Solda|ii regelui au tras in popor. Poporul a rSspuns alungindu-1 pe rege care, mai norocos decit Ludovic al XVI-lea, a putut sS fugS in Anglia. Intr-o bund dimineafa, familia Renoir a bSgat de seamS c3 vecinii lor au renunfat la lupta fi cS palatul era gol. Le-a pdrut rau dup2 buna regina Amelie, dar au salutat cu bucurie instaurarea Republicii. Nu vazusera nimic din revolufia care avea sa zdruncine lumea fi care se desfSfurase la cincizeci de metri de casa lor. Domni in redingota au luat locul familiei regale. Luvrul fi palatul Tuileries au fost numite palatele poporului. Viafa s-a scumpit fi, in conse- cin|3, bunicul a fost nevoit sS urce fi el preful costumelor. Garzile palatului au ramas aceleafi. Ecusonul familiei Orleans a dispSrut fi a fost inlocuit prin cuvintele « Libertate, Egalitate, Fraternitate ». In ziare, se spunea c3 intreaga EuropS urmase exemplul Parisului. Au avut loc lupte pe strazile orajelor germane, italiene fi spaniole. In multe state germane, represiunea se manifesta in chip singeros. Mii de republican! fugeau din cauza acestor represiuni. Mulfi au emigrat in America. Aportul cunoftinfelor fi indeminarii lor profesionale a fost una din cauzele prosperitafii industrial ale acestei $ri noi. Intreaga mifcare se pomise din Paris care, inca о data, se afla in central lumii. Parizienii se mindreau cu asta fi familia Renoir impartSfea acest sentiment. Intr-o bund zi, i-a vizitat proprietaral, pe care-1 vedeau rar. Venea s5-i anunfe darimarea casei lui fi a celorlalte care umpleau curtea Luvrului. Republica dorea sa realizeze un vechi vis al regilor ji al lui Napoleon — acela de a uni Luvrul cu palatul Tuileries. Diversele stapiniri au dat inapoi intotdeauna in fafa cheltuielilor fi in fafa greutafii de a expropria atifia mici proprietari. Patru zile dupa Revolufia din 1848, guvernul provizoriu, printr-un decret inspirat de generalul de Cavaignac, a ordonat executarea unui plan al domnului arhitect Visconti, privind lucrSrile. Planul era mSref. Dupa curSfirea terenului, aveau sS fie inSlfate construct» mult mai mari fi mai bogate decit vechiul Luvra fi pe rue de Rivoli fi de-а lungul Seinei fi aveau sa se uneascS cu palatul Tuileries ca s2 inchidS careul. Zilele de 27, 28 ?i 29 iulie— ale revolufiei din 1830. 39
Bunicul locuia in cartier de trei ani. Incepuse sa-fi facS clientele, gSsise prieteni noi fi privea cu incredere viitorul. Ideea unei mutSri il teroriza. Vestea ii surprinse fi pe Henri, Liza fi Victor. Parca plutea deasupra lor ameninfarea exilului. Renoir, dimpotriva, spera s3 faca о noua cSlatorie cu diligenfa. Pe bunica-mea, vestea catastrofei n-a tulburat-o de fel. A amintit ca, de la marea revolufie din 1789, au existat cel pupn douazeci deproiecte de transformare a Luvrului. Noul plan avea sa ajungS pe rafturile prafuite ale vreunui minister alaturi de celelalte. lar in cazul unei decizii hotarite, treburile administrative se vor tSragana atita ca familia Renoir va avea destul timp ca sa iasa din incurcStura. Ca de obicei, Marguerite Merlet avea dreptate. Lovitura din 2 decembrie 1851 a distrus Republica fi, pentru moment, Luvrul a fost uitat. Prinful prefedinte a devenit Napoleon al III-lea. Dar vai! in 1854, a dat ordin sa se inceapa lucrarile fi bunicii au fost nevoifi sa paraseasca locul. Totufi, ciftigasera jase ani. Daca lovitura din 2 decembrie ii indignase numai, hotarirea imparatului de a mari Luvrul au considerat-o ca pe un act despotic. Lui Napoleon al Ш-lea, Liza ii spunea numai Badinguet. Era numele unui zugrav a carui identitate fi-o insufise atunci cind compiota pentru intoarcerea lui la putere ?i cind il cauta polifia regelui. Familia Renoir s-a mutat in rue des Gravilliers din cartierul Marais. Gabrielle mi-a vorbit de mai multe ori despre casa pe care a cunoscut-o, caci fusese sa-i duca un dar din partea mamei matufii Liza, care ramasese in apartamentul familiei impreunS cu soful ei, gravorul Leray, atunci cind bunicii s-au retras la Louve- ciennes. Era о casa veche, aproape la fel cu toate celelalte din acel cartier, care fusese la moda pe timpul lui Ludovic al XHI-lea. Fatada era simple de tot, strSpunsS de ferestre inalte cu ochiuri mici. О poartS sculptata dadea intr-un portic, care ducea in curtea interioara, unde era un castan minunat. In jurul curpi erau grajduri vechi. In 1854, curtea se prelungea cu о grading de zarzavaturi pe care matufa Liza о cultiva cu placere. Grajdurile erau ocupate de caii unui antreprenor care se ocupa de mu- tSri. In mijlocul porticului, printr-o arcada, ajungeai la о scara mSreaJa. Gabrielle ifi amintea mai ales de scarS; avea trepte din piatra de construcpe, joase fi late, atit de tocite cS pSrea ca о pants, fi о rampS din fier forjat, ale cSrei sculpturi in- colScite apSreau ca о «dantek». Apartamentul bunicilor era 40
la etajul doi ?i era destul de mare ca bunicul sa poata renunfa la pravalia din strada Bibliotecii, pufin cam prea departe de rue des Gravilliers pentru picioarele lui infepenite, ji sa-?i reinstaleze atelierul de croitorie acasa. Din nenorocire, frumoasa scara ajungea numai pina la etajul intii. Ca sa urci mai sus, о luai pe-o scara de lemn, destul de anevoioasa. Bunicul spunea ca vor fi atit de impresionafi clienpi de prima parte a ascensiunii incit a doua etapa va trece neobservatS. Copiii aveau chiar un etaj al lor, sub acoperij, $i de acolo aveai cea mai frumoasa privelijte. Locuinfa ii fusese recomandata de ni?te prieteni, fabricanfi ji furnizori de nasturi, al caror atelier era la etajul intii. Fabricantul de nasturi era finul proprietarului. lata virsta membrilor familiei, atunci cind s-au mutat in rue des Gravilliers: bunicul meu Leonard avea cincizeci ?i cinci de ani, bunica — patruzeci ?i patru, Henri — douazeci ?i patru, Victor — optsprezece, Edmond — ?apte ji Renoir — treisprezece. Era timpul sa invefe о meserie. Familia Renoir iji ci^tiga existenfa in mod onorabil, cu condipa ca fiecare sa contribuie cu ceva. Henri lucra la David, un aurar din rue des Petits-Champs. Domnul ?i doamna David il iubeau grozav pentru gustul $i indeminarea lui. Unchiul meu era ?i el pkcut impresionat de farmecul domni^oarei Blanche David. Se vorbea despre casatorie. Diferenfa de religie (cei din familia David erau evrei) nu era un obstacol. Fanatismul religios dispSruse de multd vreme din paturile micii burghezii pariziene ?i rasismul nu se aratase inc2. Liza nu avea о meserie bine definite. In principiu, invafase croitoria cu tata. Dar marea ei pasiune era apararea omenirii asuprite. Tnflacararea о cuprindea pentru cazunle cele mai dezna- dajduite; о data i s-a intimplat sS aducd in camera ei un copii pSrSsit. Si nu s-a lini^tit pina ce n-a gSsit-o pe mama, care in mintea ei nu era nicicind о nemernica, ci victima unei stari sociale monstruoase. Atunci cind nu gasea copii de salvat, se ocupa de ciini sau de pisici. Camera ei era pling de animale, care mai de care mai schiloade ?i mai riioase. Ii admira pe Saint-Simon, Blanqui $i Fourier ?i nu lipsea de la intrunirile grupului revolufionar din cartierul des Gravilliers. Si atunci cind patronul era nedrept cu vreo biata muncitoare fSra apSrare, Liza ii spunea pe $leau tot ce gindea. Generozitatea ei n-a sporit bunSvoinfa patronilor dar i-a atras cSlduroase prietenii. Charles Leray, unui dintre prietenii ei politici, a ajuns un obijnuit al casei. Era fiul unui chirurg din 41
armata lui Napoleon care, dupa caderea Imperiului, a continuat sa practice cu succes medicina in spitalele din Paris ?i avea statuie in piafa primariei din ora?ul sau natal, pe undeva prin Vendee. Statuia tatalui ii conferise fiului un fel de aureola, care о impresio- nase pe Liza. Leray era gravor, executase ilustrajiile citorva carfi $i lucra pentru jurnalele de moda. Asta ii pUcea bunicului. Vizi- tele tinarului artist erau binevenite ?i plimbarile frecvente — tinerii adorau balurile — li se ingdduiau, iar comentariile binevoitoare. Cind tinarul i-a cerut Lizei sS se casatoreasca cu el, ea 1-a bruftuit. « Sa ne casStorim ca ni^te burghezi! » Asta nu se potrivea cu inva- faturile lui Fourier; proprietatea inseamna furt; nici cu ale lui Saint-Simon: totul trebuie sa fie in comun... nu exista nici un motiv ca о femeie sa-i aparfina numai unui singur bSrbat... Bunicul о lasa sa vorbeasca. Pe vremea Teroarei, prietenul lui, ajutorul de caldu, asistase la incoronarea zeifei Rafiunea la Notre- Dame. Dupa ce trecuse uraganul, aceeaji zeifa Rafiunea, fSra indoiak fata vreunui comerciant patriot, probabil ca uitase acest moment de glorie nelegiuita ?i se maritase cu vreun negustor instSrit. Copiii ei se impSrta^isera ?i nepofii recitau catehismul. Marguerite Merlet a intrebat-o cu rSceala pe fiica ei de ce nu se duce sa-ji caute eroul in America. Saint-Simon fondase un falang- ster in Statele Unite, pe malurile fluviului Mississippi. In acel paradis pamintesc totul se impSrtea: recoltele, femeile, copiii. Lene^ul primea la fel ca ?i cel care muncea. Charles Leray, in ciuda ideilor lui revolufionare, nu indrSznea s2 treacS peste conve- nience. Tata credea ca Liza nici mScar nu-i fusese amantS. « La ea, numai imaginafia о luase razna... » Intr-o zi, Leray a pus capSt vizitelor 91 se plimba ostentativ cu о vara a domnijoarei David. Liza a declarat ca s-a descotorosit de el, apoi s-a dus sa-1 ajtepte la ie^irea teatrului Chateau-d’Eau, unde el se dusese cu rivala, ca sS vadS Campania din Italia. In fa|a citorva mii de spectatori, induio^afi inca de nenorocirile Josefinei de Beauharnais, i-a tras iubitului ei о pereche de palme strajnica. Leray cijtigase. Peste о lunS se cununa cu Liza in fafa altarului. In timp ce se imbrSca cu rochia alba, Liza spusese: « Eu sint de partea lui Hristos... numai preofii au terfelit totul. — Are noroc, observase Leonard. — Cine? — Hristos ». Liza era lipsitS de ceea ce numim astSzi simful umorului. Victor lucra la un croitor de pe marile bulevarde. Se descurcase minunat. Datorita eleganfei, fScuse numeroase cuceriri. Liza spunea 42
despre el cu dispref: « Victor e un afemeiat, e nascut ca sS devina burghezI» Henri $i Leray insistau ca tata sa invefe fie gravura, fie desenul de mods... Dupa prima impSrtSjanie, Renoir incepuse sS deseneze cu furie. Hirtia era rara $i el desena cu cretS pe podea. Bunicul constata cu necaz ca ii dispSreau bucafile de tibi^ir. Dar ii fSceau placere desenele pe care fiul lui le ajternea pe podeaua locuinfei. Marguerite Merlet era §i ea incintata ?i i-a daruit lui Renoir caiete ?i creioane. « Auguste о sa faca ceva, are ochi!» Ea nu-i spunea niciodatS Pierre, cSci gSsea ca erau prea mulfi de r, dacS intiiul lui prenume era pus inainte de « Renoir ». Auguste prefera sa facS mai ales portrete. PSrinfii lui, frapi ji sora, vecinii, ciinii ?i pisicile lor, ii lua la rind pe top, a?a cum avea sa faca de-а lungul intregii sale viefi. De pe atunci considera lumea ?i pe locuitorii ei ca pe un rezervor de « motive » create anume pentru el. Nici unui dintre modelele sale benevole, ?i Renoir chiar mai pufin decit ele, nu-?i inchipuia ca acest mod placut de a-?i petrece timpul avea sa devina о meserie. «Asemanarea» cu modelul ii dSdea numai speranfa de-а putea aspira la cariera de lucrStor in domeniul artei, ca fratele lui Henri, sau, poate, ca desenator de mods, cum sugera Leray, sau la fabrica de porjelan. Ultima indeletnicire il ispitea tot mai mult pe bunicul, mindru de renumele ora^ului in care se nSscuse, Limoges, ?i ar fi fost fericit sS-1 vadS pe fiul lui reluind aceastS mare tradifie. Renoir, credincios teoriei sale, incS neformulate, aceea a «dopului», ISsa destinului grija de a decide ji continua sS~$i umple caietele de zmingSleli. Solfegia foarte bine ?i avea о voce frumoasS de bariton. Profesorii nu voiau sS lase necultivat asemenea dar ai cerului. Au obpnut chiar sS fie primit in faimosul cor al bisericii Saint-Eustache, al cSrui dirijor era un tinSr compozitor necunoscut, cu numele de Charles Gounod. Corul era numai de bSiep, in felul acelor coruri modeme de mici cintSrefi de la Croix de Bois. Multi dintre ei erau copiii precupefelor din Hale. Cu alte cuvinte, mamele aveau bani ?i erau, cum se spunea pe atunci, ni^te palavragioaice obraznice. Pentru aceste negustorese bogate era о cinste sS aibS un fiu care sS cinte la Saint-Eustache. Arta purS i?i punea astfel blazonul pe galantarul conopidelor ?i al pSsSrilor. Excluderea candidaplor nu se fScea fSrS proteste ?i apostrofSri intr-un lim- baj colorat. Cucoanele cu bijuterii veritabile $i rochii de mStase strSlucitoare il terorizau pe Gounod. Pentru a-1 ajuta in asemenea 43
Imprejurari i s-a dat ca ajutor un preot batrin care, fiindcS oficiase totdeauna in cartierul Halelor, cunopea limbajul p-1 folosea. Gounod a facut о mica pasiune pentru tata. I-a dat lecpi parti- culare, 1-a invBfat elementele compozifiei muzicale, 1-a pus s3 cinte solo. Cind Renoir imi povestea aceasta perioada din viafa lui, il simfeam calatorind cu gindul sub bolta vechii biserici. Vocea lui fragila facea legatura intre top credinciojii pe care el nu putea sa-i vada. Ii ghicea numai, transportafi de sunetele pBtrunzatoare, sfipap de vibrapa corzilor lui vocale. Descoperea acea comuniune intre artist p public care este insap esenfa puterii spirituale, p asta fara a fi nevoit s3-p infringe groaza pentru exhibipa personala. « Stam ascuns in spatele orgii mari. Eram singur acolo dep eram cu ei.» Repetipile se faceau dimineafa, foarte devreme. Tnainte de inceperea lucrului, baiepi luau parte la о slujba aproape nocturna. Biserica era luminata numai de luminarile care ardeau in fa|a Fecioarei p a sfinplor. Micile pilpiiri se mipau la cea mai slaba adiere. « Ce bogape ! Si cind te gindepi c3 preopi au inlocuit lumina asta vie cu aceea moarta a electricitapi.» Referindu-se la modul acesta de a lumina, spunea: «lumina in borcan, conserve buna pentru a lumina cadavrele!» In feeria mipBtoare apBreau credinciopi slujbei matinale: hamali din Hale, pnind in mina imensele lor palarii, mBcelari din abatoare cu jorpiri patate de singe, vinzB- toare de stridii cu sabop p fuste scurte, iBptBrese imbrBcate in alb. Era uimitoare credinfa lor p frumusefea tabloului. « Cbipuri de oameni a caror meserie este aceea de a omori, trupuri obipiuite s3 care poveri, bBrbap p femei care piu ce-i viafa p care nu vin la bisericB s3-p arate hainele de sarbatoare, nici din motive senti- mentale. Acolo, intr-o dimineafB friguroasB de iamB, 1-am injeles pe Rembrandt I» Gounod i-a dat tatii bilete pentru Opera, о loja pentru intreaga familie. Nu exista incB marea Opera a lui Garnier... « aceasta briop necomestibila»... ci о incintatoare cladire in maniera italieneasca, despre care p-ai putea face о idee daca ai vizita teatrul La Fenice din Venepa, «toata din lemn p numai loji, о caseta de bijuterii pentru a prezenta fetele frumoase ale Parisului. Teatrul este astBzi un « exercipu cultural». Arhitecpi au studiat acustica, un pretext bun pentru tavane geometrice. Italienii cunosc din instinct legile sunetului, fara a pi sa le formuleze. In teatrele lor totul se auzea. Un suspin al primadonei te tulbura. Si ro^ul 44
acela, aurul, fi apoi venerele, cupidonii, muzele din lemn pictat I... Se mai gSsesc fi azi inca unele destul de frumoase, la c21ufei!... fi bijuteriile pe piepturile mari 1 Ador bijuteriile, dar numai cind impodobesc un sin. Prefer, bineinfeles, bijuteriile false. Numai gindul cS ele valoreaza bani scade pu|in din plScere... » Se juca Lucia di Lammermoor. Artiftii inca nu cunofteau stilul « realist» fi stateau cu fa|a la public. Chiar atunci cind tenorul ii declara sopranei dragostea lui, ingenunchea, intorcindu-i spatele, ^i intindea brajele spre fotoliile de orchestra. Familia Renoir era incintatS, tata nu mai putea de bucurie. Totufi, Liza declare ca nu e « adevSrat». « In viafa nu se cint2, se vorbeste. » Asta 1-a pus pe ginduri pe Renoir, farS a-1 convinge ins2. Mai tirziu, avea sS-mi expunS, in citeva cuvinte, parerile lui asupra teatrului: « Doamna Charpentier insistase mult sa merg s2 v2d о pies2 de Alexandre Dumas-fiul. M-am supus ca sS-i fac placere. Nu-mi placea Dumas- fiul din cauza atitudinii care-o avea faf2 de tatsl lui, care era dis— prefuit in acea vreme. Era considerat distractiv, ca fi cind ar fi Ufor s2-i distrezi pe oameni. PisSlogii au noroc. Cu cit sint mai idiofi, cu atita-s mai admirafi... Ma dusesem deci sa vad piesa lui Dumas- fiul. Cortina se ridica fi v2d un salon cu un femineu adevarat, cu foe adevSrat fi un pian adev2rat. Tocmai ma insurasem cu maica-ta fi, cum ei ii placea muzica, ii daruisem un pian. In fiecare seara, cind m2 intorceam de la atelier, primul lucru pe care-1 vedeam acasa era pianul. De ce s2 pierd о sear2 contemplind, afezat prost intr-un teatru, ceea cepot s2 privesc acasa in papuci fi fumindu-mi pipa?... Am piecat far2 s2 mai asist la sfirfitul piesei ». Fac aici о parantezS, inca una, privind adjectivul viguros folosit de Renoir mai sus pentru a numi pis21ogii. De obicei tata sc exprima intotdeauna ingrijit fi corect. Nu-i pl2cea graseierea mahalalelor pe care о socotea afectata; nici acea snoaba imitare a limbii engleze, cuprinzind fi о UfoarS gingSveaU. Grefelile privind complementul il agasau. El n-avea nici un fel de accent. Dar ii pkceau adevaratele accente, acelea provenind din tradi|ie fi, in general, expresiile |2ra- nefti. Pe cit posibil, evita grosolaniile, pe care le rezerva calificarii unui num2r limitat de dufmani personal!, Hterafi fi, mai ales, pictori literafi. Gounod 1-a trimis pe b2trinul sau prieten, preotul precupefelor din Hale, in chip de ambasador la bunici. Se oferea s2-i dea elevului s2u о educate muzical2 complet2. Ca s2-fi poat2 ciftiga existenfa, 1-ar fi virit in corul Operei. Nu se indoia c2 tinSrul Renoir va 46
ajunge un mare cintSref. Oferta era tentanta. Lui Renoir ii pkcea sS cinte, dar am mai pomenit despre groaza lui de a se afirma. Nu era timiditate, ci con$tiin|a ca « asta nu e pentru el». Si ghicea totuji ca sub aparenfa ujurinfei meseriei de actor se ascund mari forfe destructive, ей faptul de a inceta sa fii tu insup pentru a deveni Don Juan sau Figaro este о gimnastica spirituals pentru care el nu era fScut. Daca propunerea lui Gounod ar fi fost singura, credincios politicii « dopului», ar fi acceptat-o ?i pSrinfii i-ar fi confirmat hotSrirea. Un prieten al familiei David, domnul Levy, proprietarul unui atelier de porjelanuri din rue Vieille-du-Temple se oferea sS-1 ia ca ucenic. Porjelanul, Limoges, visul lui Leonard! Tata s-a hotSrit pentru porjelan. Foarte emofionat, $i-a luat ramas bun de la profesorul lui. Gounod i-a spus: « Stii ca tenorul pe care 1-ai ascultatin Lucia cijtiga zece mii de franci pe an...» Dar inca de pe atunci, banii nu-1 atrSgeau prea mult pe Auguste Renoir. Renoir nu putea sa facS ceva ce nu-i placea. Nu putea fizicejte. Spre exemplu, el n-a putut niciodata sS-i invefe pe al|ii. Era о excelenta majina care inghifea viafa. Vedea totul, infelegea totul. Ideea ca fiecare trasatura a pensulei sale inapoia aceste bogafii insutit nu i-a venit decit foarte tirziu. Si nici mScar atunci! Cind picta, el uita, ?i totdeauna avea sa uite, ca opera lui ar putea avea cea mai mica importanfS. Funcpa de profesor constind in « a da » i se pSrea neverosimik lui, care voia sa « ia totul». Nu-?i cunojtea generozitatea. Din punct de vedere material era la fel. De mic era extrem de econom. « Mergeam pe pamintul din mijlocul strazii de teama s3 nu-mi stric pingelele pe piatra trotuarului». To tup, nu $ov3ia sS-p cheltuiascS salariul pe оlunS casS i cumpcrcLizci un guler de dantelS sau tatalui un baston cu mSciulie de aur. Mamii nu indraznea sa-i facS nici un dar. Se pie ca Margueritei Merlet nu-i placeau zorzoanele. Ei ii placeau mobilele frumoase, covoarele, draperiile sclipitoare. Mai tirziu, tata i-a daruit о comodS Louis XIV, avind о semnSturS intr-un sertar. Renoir uitase numele...« nu era Boulle.. .ci un nume p mai insemnat dupa parerea mea ! Boulle cadea uneori in manierism. lar ca sa faca toate comodele care i se atribuiau, ar fi trebuit sS traiasca trei secole!» Si tata adauga: « Al doilea Imperiu ar fi putut fi paradisul colecponarilor. Victor Hugo ii scosese din minp p oamenii nu mai piau sa vada. Plateau prefuri enorme pentru imitapile proaste ale evului mediu, fotolii cu sculpturi urite care-p intrau in coaste.. .construiau imitapi 47
de cetSfi feudale, acelea pe care le ?tii, cimpia Monceau e plina de ele: ferestre cu ogive, geamuri colorate, lipsite de lumina, scSri ca sS-ji fringi gitul. Foijorul cu meterez adapostejte de obicei cabine- tele. Si, inauntru, burghezele se credeau Isabela de Bavaria, iar sofii lor, negustori de fiare vecbi, se credeau Francois Villon. In acest timp, cu minunatele mobile {aranejti ?i cele ale orajenilor din seco- lul al XVIII-lea se facea focul.» Renoir $i-a inceput cariera de pictor de porfelanuri cu entuziasmul calculat, pe care-1 avea fa|a de orice lucru. Se indoia insa, in fundul sufletului, ca produsele patronului ar putea reprezenta idealul frumusefii plastice. Erau imitatii dupa porjelanurile de Sevres sau de Limoges, vase impodobite cu ghirlande delicate, farfurii cu arabescuri fine avind totdeauna un motiv central: pastori Louis XV facind curte pastorifelor, acvile imperiale, portrete istorice. «Nu erau grozave dar erau cinstite. Si-apoi, fiecare obiect facut cu mina are ceva deosebit. Cel mai timpit dintre lucrStori gasejte mijlocul de a-?i Usa amprenta personala. О trasatura de penel stingace iji poate dezvalui visul lui ascuns. Si eu il prefer pe timpit unei majini.» Renoir ji-a facut debutul pictind cbenarele ujoare. Datorita dibSciei a fost trecut curind la portretele istorice. Liza, care ?i dupa casatorie continue s3 se ocupe de interesele celorlalfi, ?i-a dat seama ca fratele ei facea munca unui decorator, in calitatea lui de ucenic. S-a dus la patron ?i 1-a facut exploatator, ameninfindu-1 ca avea sa-1 mute pe « Auguste » la concurentul din fa|a. Omul cel de treaba finea la noua lui achizi|ie,« un baiat politicos ji care nu facea gSlagie ». Dar nu se facea sS-1 plSteasca pe pu$ti ca pe un barbat, « ... un barbat cu nevastS ?i copii...» Repeta mereu cuvintul «cuviincios» $1, fara indoiala din timiditatc, i$i puncta spusele cu smiorcSieli discrete. Tata il descrie cu precizie: un om mic, foartemiop, cuo imperial^' enorma,care-i conferea, penedrept, о infafi^are energica. Tn cele din urm2, s-a oferit sa-1 plateascS pe Renoir cu bucata. « О sa-1 tree la farfuriile pentru desert, doua parale bucata ?i trei parale pentru profilul Mariei Antoaneta.» « Pro- filul Mariei Antoaneta !... natinga asta care se credea de^teaptS jucindu-se de-а ciobanifa... » Tata a pictat-o de sute de ori. La urma ar fi putut s-o faca ji cu ochii inchiji. Lucra a?a de repede ca buzunarul i se umplea de parale. Patronul iji rasucea mustafa smiorcSindu-se: «Un pu$ti...s3 cijtige atita bSnet!... nu-i 1 Barbi a la Napoleon al Ill-lea. (N.A.) 48
cuviincios ! » I-a propus lui Renoir sS-l angajeze cu anul, plStindu-i lunar un salariu enorm, de douazeci de franci. Renoir, care visa acea siguranfa la care n-a ajuns nicicind, ar fi acceptat. Dar Liza a refuzat ji a rSmas mai departe «cu bucata ». A profitat de succesul cu Maria Antoaneta ca sS-1 induplece pe patron sa-1 lase sS incerce noi motive decorative. Omul cel de treaba s-a ingrozit. Dar nevasta- sa, careia-i plScea sa mingiie parul castaniu-deschis al tinarului meseria?, areujitsa-l convinga. Renoir a incercat sa copieze nuduri dintr-o carte pe care i-o daruise maica-sa, Zeii Olimpului vazufi de pictorii mart. Cartea era ilustrata cu gravuri dupa pictorii ita- lieni ai Renajterii. Am avut multa vreme acasS un vas impodobit cu о Venera pe un fond de nori. Era deja un Renoir. In ciuda bana- litafii obiectului ?i a dorinfei evidente de a lucra «comercial», se ghicea mina unui maestru. Vasul a disparut de la mine de-acasa in timpul ultimului razboi. Dea Domnul ca noul proprietar sa se bucure de el din plin. Doamna Levy era о bruneta inalta. La inceput il ingrozea pe Renoir. NiciodatS, incS, nu luase in brafe о femeie. «... Dupa cite mi-aduc aminte, arata destul de bine, cam osoasS, avea picioare mari, braje mari, un piept frumos...» Cobora adesea in atelier, locuin|a patronului era la etajul intii, ?i-l privea pe tata cum lucreaza, suspinind: «Sint a?a de singur3...mS plictisesc». Renoir tragea concluzia: « Trebuie sa fi citit Doamna Bovary, tirfa asta sentimen- talS... Nu ma-ncredeam in ea. Aveam altceva de fScut! La drept vorbindinsa era о fata buna, care nu voia decit sS-mi facS servicii.» Pe Renoir il fascina latura materials a meseriei lui. In ciuda protestelor domnului Levy, care ar fi vrut sS vada ingr2madindu-se farfuriile cu Maria Antoaneta, caci se vindeau din ce in ce mai bine (« .. .asta se datora ghilotinei... burghezii adora martirii... mai ales dupa un prinz copios, stropit din beljug cu lichioruri... »), tata a invSJat sS muleze vasele ?i sa le fasoneze. BStrinul lucrator care se ocupa de cuptoare a prins drag de el ji i-a dezvSluit secretul arderii, care se mai facea inca cu lemne. Peste pufin, Renoir a jtiut sa regleze intensitatea focului ji s3-?i dea seama de temperatura dinauntru dupS culoarea emailului in topire, pe care-1 putea urmari printr-o gaurS in perete. Sorbind cite pufin din vinul ames- tecat cu apS, batrinul fochist nu mai contenea cu sfatu- rile: «Trebuie sa bei... dar nu vin curat. DacS nu bei, ai sS te usuci din cauza caldurii cuptoarelor. Am cunoscut eu unui, era a?a de uscat, ca nu mai avea carne de loc... numai 49
piele fi oase... inima, plaminii nu mai puteau funcfiona... erau prea inghesuite... a murit! Nu trebuie ca vasele s3 treacS prea repede de la rofu-intunecat la rofu-deschis. Si nu trebuie sa lafi focul s3 se stinga, caci s-ar produce stricSciuni». Arderea dura douasprezece ore. Prinzul celor de la cuptoare il aducea patroana: « MSnincS, dragul meu... ji-am fScut о supa buna... » Dar Renoir era fermecat de trecerea vaselor de la rofu la oranj fi patroana nu se alegea cu nimic. Batrinul lucrgtor se distra grozav: «Tu efti prea tinSr fi eu prea bStrin. N-are noroc!» Tata imi destainuia amintirile intr-o incilceals fara nici un fir. Cred di am reufit sa adun faptele care privesc federea lui la patronul de porjelanuri, dar fara precizie cronologica. Mi se pare ca aceasta perioadB a durat aproape cinci ani. Deci evocSrile se pot referi atit la un pufti de treisprezece ani cit fi la un barbat de optsprezece. In acefti cinci ani, Renoir avea s3 invefe ceea ce este esenfial in viafa, arta fi dragostea. Privind cea de-а doua entitate, ar trebui s3 spun mai degraba «femeile». Adaug c3, facind abstracjie de unele excepjii inevitabile, se poate afirma c3 la Renoir ele repre- zentau, mai inainte de orice altceva, о materializare a artei. Renoir tSgSduia, fi pe buna dreptate, c3 e un intelectual. « Nu ma intereseazS ce se petrece in capul meu. Eu vreau s3 pipai... тЗсаг s3 vad... ! » Pentru el, expresia « arta », pe care in cele din urmB a trebuit s-o accepte, « c3ci folosefti limbajul timpului t3u », a trecut de la abstract la concret, intr-o zi cind pafii 1-au purtat pe lingB Fintina Inocenjilor. N-o vedea pentru intiia oarS, cBci se vorbea mult pe atunci despre ea. Cu mare greutate, guvernul s-a hotarit sa-i facS din nou monumentului un cadru demn de el. Lui Napoleon al Ш-lea ii intrase in cap sa infrumusetczc fi sa curcfc Pa risul, fi, afa cum avea sa se vada о data cu executarea planului Haus- smann, n-a fOvSit sa taie in carne vie. Copil bind, Renoir aproba aces- te schimbari, bind fara indoiafa sub influenza Lizei, care era pentru progres. Mai tirziu, regretul pentru vechile cartiere disparate aparea deseori in convorbirile noastre. Despre asta am mai vorbit fi-am sa mai vorbesc incB. « Nu-fi pofi inchipui cit era de frumos fi de amuzant Parisul!... $i oricare ar fi parerea unui Haussmann fi a altora pornip sa dSrime, era mult mai sSnStos decit acum. StrBzile erau inguste; poate c3 girla din strada nu mirosea intotdeauna prea frumos, dar becare casa avea in spate cite о grading. О mulfime de oameni aveau inca placerea de-а scoate faptuca din grSdina chiar in momentul in care о mincau.» 50
Fintina Inocenfilor era de pe vremea lui Carol al IX-lea. Fusese construita in mijlocul vechiului cimitir al Inocenfilor, celebru odinioarS pentru cele patru osuare; afa erau denumite gropile comune in care se azvirleau cadavrele necunoscufilor. Lucrarile incepuserS cu pufin inainte de masacrul din noaptea Sfintului Bartolomeu. In timp ce artizanii migaleau delicatele ornamente ale fintinii, cadavrele protestanplor se ingrSmadeau in gropi. Revo- lufia a hotarit sa desfiinfeze cimitirul Inocenfilor, vestigiu al tim- purilor trecute, fi sa-1 inlocuiasca cu о piafa rezervata zarzavagiilor ji cultivatorilor din satele Charonne, Montreuil fi in general peri- feriei din nord-est. Momentul nu era prielnic distrugerilor inutile. О data cu victoria armatelor sale, republica devenise mai toleranta. Destinderea e comuna tuturor revolufiilor, «chiar fi revolufiei creftine », spunea Renoir. Oricum, fintina a fost transportata, cu piofenie, piatra cu piatra, intr-un coif al terenului. Cei care voiau sS-i admire basoreliefurile, puteau ajunge acolo, cro- indu-fi drum prin mulfimea baracilor de lemn, a carucioa- relor fi diferitelor dobitoace mgrSmadite de negustori. In 1855, toata mulfimea asta galagioasS a fost imprSftiata, cate- gorisitS fi rinduita in noua organizare a Halelor care luau fiinfS fi in care locurile aveau sa fie distribute dup2 categoria mSrfurilor. Terenul vechiului cimitir a fost curSfat fi fintina readusS in mij- locul acestui spa|iu liber. In locul barScilor fubrede din piafk, deasupra grSmezilor de schelete, au apSrut copacii frumofi ai unui scuar. Spiritul de contradic|ie al lui Renoir mergea pinS acolo incit regreta harababura piefii vechi. « Nu-mi place ca opera de arts sS-mi fie servitS pe tava. Cu catedrala Notre-Dame au facut la fel, secole intregi a stat foarte bine in mijlocul vechilor fandrainale. DacS e vorba de arts, eu spun ca nu se poate arta fSrS viafa. $i dac3 distrugi viafa... atunci se duce dracului tot! $i asta numai din cauza maniei noastre moderne de a face totul in mod ,,distins“. Nevestele burghezilor nu mai suporta mirosul de peste.» Intr-o dimineafa, deci, tinSrului Renoir i-a venit ideea sa se opreasca in fafa Fintinii Inocenfilor. El s-a gindit cS basoreliefurile ar putea sS-i furnizeze excelente motive pentru farfuriile lui de porfelan. A doua zi, s-a inters cu carnet fi creion. A deosebit foarte repede lucratura lui Jean Goujon de-а celorlalp sculptori. Apoi a cerut kmuriri cumnatului s3u, Leray, care i-a spus povestea fintinii. Tata fi-a pus atunci о intrebare de primordial^ important, « Femeile acelea sint aproape toate la fel. Fete frumoase cu corpuri 51
plScute; desigur nevasta sau iubita sculptorului. De ce oare cele ale lui Jean Goujon sint mai excitante decit cele ale lui Lescot? De ce oare pot sS stau ceasuri intregi ca s3 le contemplu pe cele dintii, in timp ce de celelalte ma plictisesc intr-o clip3? » Si Renoir tragea conduzia: « Prea ar fi comod, dac3 am cunoa^te raspunsul». Sint tare infumurat dar cred ca eu cunosc raspunsul. Fiindca Renoir, in mod inconjtient, se simfea din aceea^i plamada cu Jean Goujon. « Noi sintem din acela^i singe, tu ?i eu », spunea Mowgli in Ccirfilejunglei, pe care tata le recitea adesea. Tntre fiinfe din acela^i singe, discufia este u^oara. Pun aici intreaga problema a difuzarii operelor de arta. Pot participa la discufie numai aceia care se ridica la nivelul artistului. Numarul lor, prin forfa imprejurarilor, este limitat. Atunci muzeele de ce ?i-au deschis larg porfile mulpmii nejtiutoare? Renoir raspundea la intrebarea asta c3 singura metoda buna de-а invafa о limba straina era aceea de-а merge in fara respec- tiva ca s-o asculfi cum se vorbejte. Unica speranfa de-а ajunge la infelegerea picturii este aceea de-а privi pictura. « §i daca numai unui, dintr-un milion de vizitatori, este deosebit de impresionat, tot e destul ca sa justifici existenfa muzeelor.» Pe vremea cind Renoir imi vorbea despre Fintina Inocenfilor, nu sesizam de loc importanfa acelor destainuiri. Tn atelier se insera. Povestirea tatii era intrerupta, din cind in cind, de privirile piezije pe care le arunca pinzei sale neterminata, a?a cum facuse in ajun $i cum avea sa fac3 a doua zi. Mai avea sa treacB un timp pina ce zapdceala, pricinuita de moartea mamii, sa se prefaca intr-un fel de resemnare. Pentru moment, n-avea inca curajul s3 inceap3 un portret sau sa ias3 pentru un peisaj. Cufundat in fotoliul s3u, a^tepta s3 se iimopleze. Cred ca-i facca bine sa-mi vorbeasc3 despre copil3ria sa. « Ar trebui sa te duci sa revezi Fintina. Eu nu ! E-atit de complicat cind trebuie sa m3 mijc !... Da-mi о figarB. Nici macar nu-s in stare sa-mi rasucesc о figara!» $i-?i privea miinile schilodite de reumatism. « Tig3ri gata facute... parca a? fi о femeie intrefinuta ! » Comparafia asta il amuza ?i-o folosea adesea. Ma surprinsese, cu cifiva ani mai inainte, cind mama ii cumpBrase un automobil. « latB-ma acum ?i in ma$in3, ca о cocotB de lux!» $i iar sarea in trecut. « Femeile astea ale lui Jean Goujon au ceva de pisica. Sin- gurele femei care conteaz3 sint pisicile, cele mai amuzante de pictat. Si totu^i mi-aduc aminte de-о capra mare, о fata superba ! Si pechi- nezele mi-a placut mult sa le pictez! >> Ii placea s3 asemuiasc3 fiinfele umane cu animalele. « Darwin nu pricepea nimic. De ce 52
numai maimufele. Cutare (numea un mare negustor de tabloun) se trage din maimu|a. Dar Victor Hugo avea cu siguranfS un anrSsar printre stramojii sai. Si cite femei nu seamSna cu gi^tele! Asta nu le impiedicS sa fie incintStoare. Gisca e tare dragu|a !... » Crezind сЗ-i voi face tatii pUcere, am cumparat de la Muzeul Luvru mici copii dupa basoreliefurile lui Jean Goujon. Dar el abia s-a uitat la ele. In schimb 1-a incintat reproducerea unei Fecioare din secolul al ХП-lea. О luasem farS sa ma gindesc. Ma atrasese corpul ei prea lung, chipul fScut cu stingacie ?i, mai ales, unnevero- simil Isus copii, prea mic, |eapan, cu privirea fixa de papula ieftinS. Comentariul lui Renoir mi-a largit orizontul: « Cita grafie la aceasta franfuzoaica ji cita pudoare! Ei aveau noroc. Vorbesc despre cioplitorii de piatra ai catedralelor. Sa ?tii ca toatS viafa ai sa lucrezi acela^i motiv. Fecioara cu pruncul, apostolii, cei patru evanghelijti. Si nu m-ar surprinde ca unii sa se fi limitat mereu la unui ?i acela^i subiect. Cit3 libertate ! Sa nu mai fii nevoit sa te preocupi de poveste, pentru ca a fost spusS de sute de ani. Important e sa scapi de motiv, sS evifi de-а fi literar, ?i pentru asta sa alegi ceva cunoscut de toata lumea; mai bine chiar farS poveste!» Tot vorbind, i?i privea tabloul. «E prea intuneric, am sS las trandafirii Sjtia. Cheam-o pe Louise-lungana.» Tata era extrem de meticulos in tot ceea ce privea meseria lui. Paleta ?i pensulele ii erau intotdeauna extrem de curate. Pufine persoane s-au bucurat de increderea de-a se ingriji de ele. Mama ?i Gabrielle meritasera aceasta incredere, lar acum, Louise-lungana. Spunea, cu nelipsita-i figarS aprinsa: « Ginde?te-te cS n-avem aici decit о reproducere din ipsos. Nu-i urit ipsosul, dar ii lipsejte noblefea. Jean Goujon are mult talent, dar trebuie sS fii foarte puternic sS rezi'ti la о reproducere». Intr-o zi, l-am auzit pe tata spunind unui grupdeprieteni, printre care erau Vollard, negustorul de tablouri ?i Gangnat, colectionarul: « De la catedrale incoace am avut un singur sculptor »; ?i adSugS: «Sculpture e grea ! Pictori se mai gasesc citeodata, literati ji muzi- cieni sint cu duiumul. Dar ca sa fii sculptor, trebuie sS fii un sfint. S3 ai puterea de-а scSpa de cursa superficialitSfii, ji, pe de alta parte, de-а nu cSdea in capcana falsului rustic. Si repeta visitor: De la Chartres, nu mai v3d decit un sculptor... pe Degas». Aceasta declarable surprinzatoare nu-i uimea decit pe jumatate pe ascultS- torii lui Renoir. Erau persoane care depSjisera unele din acele bariere care jin mulfimea in cercul iluziilor admise. Renoir trSgea concluzia: « Sculptorii catedralelor au reufit s3 redea ideea etemitBfii care era 53
marea preocupare a vremii lor. Degas gSsefte mijlocul de-а exprima boala contemporanilor noftri, care este mifcarea. Noi avem mincarime, iar omulefii, caii lui Degas se mifca. Inaintea lui numai chinezii mai gSsiserS secretul mifc3rii. In asta stS mSrefia lui Degas: mifcarea intr-un stil francez». Ca dovada a incapacitafii lui Garnier, el aducea faptul cS-i incre- dinfase lui Carpeaux executarea Dansului pentru OperS, in locsa-i fi cerut asta lui Degas, uitind cS Degas pe-atunci nu era decit un tinerel. Elogiul acesta al mifcarii mi se pSrea in contradicfie cu unele pareri exprimate mai inainte de tatal meu. I-am amintit comenta- riile lui asupra sculpturilor expuse la Muzeul Luxembourg: «... Barbafii f i femeile acestea atit de incordafi par f rinf i de obosealS. Stau in ecbilibru pe-un picior, sau invirtesc sabia intr-o mina cu toata puterea mufchilor. Asemenea eforturi nu pot fine о eternitate. Facuta din piatra sau bronz, materiale de nedistrus, sculpture trebuie sa fie vefnica asemenea lor. Ifi vine sa le spui acelor soldafi murind sau acelor mame urlindu-fi durerea: Putin calm, va rog, luafi un scaun fi afezafi-va ». Amuzat, Renoir mi-a raspuns : « Mifcarea poate fi vefnica, la fel ca nemifcarea, daca corespunde echilibrului naturii, daca este expresia funcfiunii eterne a unei fiinfe. Zborul unei rindunici este vefnic, ca fi liniftea Scribului ghemuit. Statuile de la Luxem- bourg se agitS datorita unor motive intelectuale, acelea ale literatului. Rindunica spinteca aerul ca sa prinda о musculifa fi sa-fi astimpere foamea, nu ca s2 proclame principii». Negafia valorii motivelor nefizice era frecventS la Renoir. E interesant de amintit cS autorul unor asemenea reflecfii prefera sa crape de foame decit sa renunte la proprule sale principii Exceptind Fintina Inocenfilor fi alte citeva descoperiri despre care о sa va povestesc peste о clipS, Renoir vorbea rareori despre formafia lui ca pictor. SeparecS totul s-a petrecut foarte firesc, ?i ca el n-ar fi putut sa faca altceva. Diferitele etape care aveau sa-1 facasaajunga aici nu sedatorau unei intimplSri fericite sau nefericite, erau drumul normal fi obligatoriu pe care trebuia sa-1 strabatS. Chiar inainte de-а afla el insufi, mina lui era fScutS ca sS picteze, a?a cum limba e facuta ca s3 vorbeasca. Nu-i о mare descoperire si-fi dai seama ca scopul final al picioarelor este acela de-а putea umbla. Copilul se tirSfte fi, intr-o bund zi, merge. Renoir umblS la fcoals, cinta, decoreazS porfelan; intr-o buna zi picteaza, fi asta-i tot I 64
Tata cunojtea Muzeul Luvru. Bunicul ji bunica, mai ales, il dusesera acolo de mai multe ori. Erau oameni cu gust, « aja cum exists citeodatS in Franja». Dar sensul profund al picturii nu avea sSi se dezvaluie decit mult mai tirziu. « Ideea asta a lui Rousseau cS oamenii se nasc jtiind totul este о idee de literat. Ne najtem fSra sa jtim nimic. Avem in noi о multime de posibilitafi, dar cit trebuie sa muncejti ca sa le descoperi! Mie, mi-au trebuit douazeci de ani ca sa descopSr pictura. DouSzeci de ani ca sa privesc pictura ?i, mai ales, sa merg la Luvru. $i oare pot spune ca am descoperit-o ! Sint inca la inceput ?i-mi petrec viafa incercind s-o patrund. Luafi untarandin Essoyes ?i punefi-1 sa asculte capodopera capodoperelor, Don Juan-u\ lui Mozart; are sa se plictiseasca de moarte si о sa prefere о arie de cafe-concert — ?i asta in ciuda ipocritului de Jean-Jacques Rousseau. Aja cae foarte simplu, trebuie sS incepi cu cafe-concertul, numai sa-1 alegi pe cel bun.» La inceput a fost entuziasmat de Watteau ji de Boucher. « Visam sa-i copiez pe far- furiile mele de porfelan. Dar patronul se temea ca aceste motive complicate s2 nu-mi ia prea mult timp ji randamentul sa fie mai scSzut. Degeaba ii atrdgeam eu atenfia asupra faptului ca el nu pierde nimic, cSci m3 platea la bucatS. LucrSrile mele erau foarte solicitate ji cererea trebuia satisfScutS. Eram destul de mindru de asta.» Renoir pretindea chiar c3 succesul lui de pictor-muncitor de porfelan ii facuse mai multd pkcere decit complimentele ?i onorurile cu care admiratorii lui aveau sa-1 coplejeasca mai tirziu. « Un pujti caruia patronul ii spune cS are nevoie de el! E amejitor ! Mergeam pe strada inchipuindu-mi c3 trecatorii m2 recunosc. ”E tinSrul Renoir, cel care a pictat-o pe Maria Antoaneta a noastr3.“ Acum jtiu bine ca asta nu inseamna nimic. Publicul trece nepSsStor ji la bine ?i la rau. Dar dupa о sutS de ani de romantism smiorcait, francezii au devenit sentimentali.» Facea aluzie la о pinza care tocmai se vinduse pe о avere la Londra, la licitafia de la Sotheby. « Ticdlojii Sjtia de negustori de tablouri jtiu foarte bine ca publicul e sentimental. I-au trintit un titlu dezgustStor bietei mele fete, care nu se poate impotrivi, dupS cum nici eu nu pot. Au numit-o Glndirea.» Aducindu-ji aminte de asta, fa|a i se posomora. Apoi ochii ii strSluceau jiret privindu-ji interlocutorii: «... Dar modelele mele nu gindesc». Renoir luase obiceiul ca, la prinz, in loc sS ia masa cu camarazii la laptSria din col|, sS meargS la Luvru. « Alaturi de Watteau ji de Boucher 1-am trecut pe Fragonard, cu portretele lui de femei mai 55
ales. Femeile lui Fragonard !... distinse farS a fi incetat sa fie fete bune. Le auzi vorbind franceza pSrinfilor no^tri, graiul acela aspru, dar totuji cu adevSrat distins. Frizerii incS nu erau coafori 51 cuvin- tul garce1 era numai femininul de la gargon. Stiau sa dea drumul unui pirf in societate, dar, in acelaji timp, jtiau sS facS ?i acordul participiului. Astazi, francezii nu mai trag pirfuri, dar vor- besc ca nijte analfabefi pretenfio?i. » Cum patronii lui Henri, familia David, lichidase negotul, el a intrat la Odiot, celebrul aurar din piafa Madeleine. Asta avea sa grSbeascS cSsatoria lui cu domnijoara David ?i sa-1 punS in contact cu о clientelS mai eleganta. Odiot era furnizorul impSratului. Chinezii erau la mods. Guvernul imperial se gindea sa creeze о colonie franceza pe coasta Indochinei ?i intreaga curte descoperea Extremul Orient. Henri 1-a luat cu el pe tata la о expozifie de obiecte IScuite ?i de porfelanuri, aduse de о misiune pe jumS- tate diplomatics, pe jumState comercialS. Renoir a admirat politicos vasele cu forme complicate ?i statuetele cu zimbet misterios. « GSseam totul foarte frumos, foarte iscusit, dar nu mS emofiona. Era prea rafinat! Eu, prea tinSr ca sS-mi dau seama cS imbecilii aceia aleseserS obiectele care reprezentau decadenfa unei imense civilizafii. DeodatS, am descoperit intr-un coif oale minunate cu forme atit de simple cS m-au emofionat profund, cu tuje largi de oxid de cupru, acel verde care-fi poartS gindul la valuri, porfelan tratat grosolan, ca о faianfS, porfelan gros pe care-1 pofi pipSi fSrS riscul de-al strica. Fratele meu nu-mi infelegea entuziasmul. El finea cu moda. Si totuji era un gravor minunat. Dar moda nu te iartS. Те impiedicS sS vezi ceea ce e etem.» Oalele cbinezesti an fScut sa creasca indoiala lui Renoir asupra valorii obiectelor fabricate de patronul lui de porfelanuri. Dar profesiunea de artist-pictor i se pSrea incS mai presus de el, izolatS intr-un fel de Eden, care nu-i era la indeminS. «$i-apoi imi ci^tigam bine existenfa cu porfelanurile. Putusem sS-i ajut pe pSrinfi sS-?i cumpere casa de la Louveciennes. A? fi putut chiar sS trSiesc separat. Nu-i a?a de rSu pentru un tinSr de cincisprezece ani. Dar imi plScea sS stau de vorbS cu mama seara. Era о femeie foarte cumsecade. Ea credea cS a§ putea sS pictez, dar mS sfStuia sS-mi fac о economic ca sS am din ce trSi un an, inainte de-а mS lansa.» 1 Sensul actual: tirfa, stricati. 66
$coala de la Fontainebleau triumfa. Tata, urmind gustul publi- cului, ip manifesta admirafia pentru pictorii naturii. « Rousseau m3 uimea, Daubigny de asemenea. Am priceput ca marele meper e Corot. N-o sa moarS nicicind. EI n-a fost la modi dar nici Vermeer din Delft n-a fost. Il detestam pe Millet. Jaranii lui sentimentali m3 fSceau s3 m3 gindesc la nipe actori deghizafi in fSrani. Si il iubeam pe Diaz. Era pe infelesul meu. Tmi spuneam c3, dacS a? fi pic- tor, mi-ar fi placut s3 pictez ca el p poate ca a? fi putut s-o fac. $i-apoi imi place cind despre un peisaj cu pSdure poti spune c3 simp p apa acolo.Si adesea, la Diaz, simp mirosul ciupercilor, frun- zelor moarte p mufchilor. Tablourile lui mi-aminteau de plimbSrile mele cu mama prin pSdurea de la Louveciennes p de la Marly.» Mai tirziu, Renoir avea sa-1 cunoasca pe Diaz. Cind imi povestea despre acest episod, era inca foarte emoponat. Era din nou tinarul plin de zel, foarte stinjenit de-а se gasi in prezenta maestrului. IatS cum a avut loc intilnirea. Renoir nu avea inca douazeci de ani. ParSsise popelanul, in imprejurari pe care о sa vi le fac cunoscute mai tirziu, dar continue sa-p cipige existence tot ca decorator. Cind ip putea permite, se ducea la |ara ca s3 picteze dupS naturS. Intr-o zi, in pSdurea de la Fontainebleau, tocmai cind ip « prinsese motivul», a fost inconjurat de о banda de parizieni « jmecheri», baiep de prSvalie p grizete cu chef care p-au b3tut joc de bluza lui de muncitor. « Spre marea disperare a bunicului tau, confecpile cipigaserS partida p oamenii incepeau sa semene cu nipe manechine. Vezi tu, in confecpi grav e faptul c3 eleganfa e pe mSsura tuturor pungilor, о eleganfa de comis-voiajor. Pentru 25 de franci p cincizeci, muncitorul e deghizat in domn. Cind eram copii, muncitoris erau mindri de profesiunea lor. Chiar p duminica, dulgherii purtau pantalonii largi de catifea p briul de flanelS albastrS sau rope, zugravii, bereta p lavaliera. Au dat min- dria mepejugului lor pe vanitatea imbecilS de-а semana cu burghezii. lata rezultatul — strazile Parisului par populate de figuranpi unei piese de Dumas-fiul». Si tragea conduzia: « Toate astea sint numai din vina englejilor ! » Dar s5 ne intoarcem la episodul din padurea de la Fontaine- bleau, unde Renoir s-a prefacut cS nu aude observapile glumefilor p a continual s3 picteze. Unui dintre ei, iritat de aceasta tScere, s-a apropiat de el p i-a trintit paleta cu piciorul. V3 putefi inchipui cum s-au distrat prietenii. Renoir s-a aruncat asupra lui. Indat3 a fost trintit jos de-о jumatate de duzina de tineri voinici. Fetele 57
il loveau cu umbrela «... peste fa|3 cu virful de fier, ar fi putut sS-mi scoata un ochi!» DeodatS, dintre tufijuri, a |i?nit un om de vreo cincizeci de ani, inalt p puternic, purtind ?i el uneltele de pictor. Avea un picior de lemn p tinea in minS un baston greu. Noul sosit s-a descotorosit de scule p a sarit in ajutorul confratelui sau mai tinar. Cu lovituri zdravene de baston ji cu piciorul de lemn i-a imprajtiat repede pe atacanp. Tata se putuse ridica si lua parte la lupta. Fetele }ipau ca nipe gi?te p se agafau de barbapi lor. Cei doi pictori au cucerit terenul foarte repede. Fara a asculta muljumirile protejatului sau, omul cu piciorul de lemn a ridicat pinza p a privit-o cu atenfie. « Nu-i rau de loc. Ai talent, mult talent. Dar de ce pictezi atit de intunecat? » Renoir i-a raspuns ca multi dintre maeprii pe care-i admira pictau intunecat. « Chiar p umbrelele frunzipilui au lumina, a rSspuns necunoscutul, privepe trunchiul acestui fag. Bitumule conventional. Nupoaterezis- ta. Cum te cheama? » Cei doi bSrbap s-au apzat pe iarba p Renoir i-a povestit despre viata lui p despre modestele lui ambitii. Necu- noscutul s-a prezentat p el. Era Diaz. « Vino sa ma vezi la Paris. О sa mai stam de vorba. » Cu toatS admirafia lui, Renoir n-a raspuns niciodatS acestei invitapi amabile. « Am fi stat de vorbS, am fi schimbat idei. Eram tinar, dar piam de pe atunci ca unele trasSturi de creion pretuiesc mai mult decit cele mai mari teorii. Cel pupn pentru mine. Niciodata n-am lasat sa treaca о zi fSra a schifa ceva, fie p-un mar pe-un carnet de schite. Mina ip pierde atit de repede obi^nuinfa.» Aceste motivari ale tatii nu m3 satisfac. Inclin sS cred, mai degrabS, ca instinctul, pe care admiratia lui nu-1 inabupa de tot, ghicea cS Diaz p el nu erau cu totul din aceeaji pkmada. Progresul 1-a silit pe Renoir sS renunte la meseria de pictor de portelan. Asta s-a intimplat in 1858, cind avea japtesprezece ani. Tocmai se perfecponase arta de a tipari pe faianfa 51 pe portelan. Portretul Mariei Antoaneta, executat о data pentru totdeauna, putea fi reprodus mecanic de mii de ori. Acesta era sfirjitul acelei meserii frumoase. Patronul a cugetat multS vreme, mascat de imperiala lui impresionanta. Pentru achiziponarea mapnilor de imprimat era nevoie de multe parale. Vag, ip dsdea seama c3 vremea acelor mici antreprenori ca el trecuse. De-acum inainte faianfa p portelanul aveau sS se fabrice in uzine cu cuptoare man, cu rop care se invirtesc, cu birouri p cu secretari purtind gulere tari. Muncitorul-patron, cu bluza lui alba p cu apartamentul despar^t de atelier printr-o scarS in spirals, avea sa fie de domeniul 68
trecutului, laolalta cu perucile vechiului regim 51 cu luminarile de seu. S-a hotarit sa-?i vinda localul ?i sa se retragS la farS. Il interesa mai cu seamS cultura pepenilor. Nevasta-sa, bruneta cea fnimoasS, regreta aceasta hotarire. Se temea c-o sS se plicti- seasca la tara. Ea nu se putea lipsi de viafa atelierului. Ii placea sa urmareasca efectul pe care-1 avea asupra lucratorilor glumep о rochie noua, cind le povestea c3 pe-o asemenea caldurS nu mai purta corset. Tinarul Renoir nu se mai sfia sa-i priveasca admirativ decolteul, atunci cind doamna Levy se apleca peste lucrul sau. « Incepuse sa-mi creasca mustafa. Asta о facea sa rida »; ?i el adS- uga:« Ferejte-te de cei pe care un sin frumos nu-i emoponeaza ...» Ea a fost de partea lui atunci cind, de acord cu tovarajii sai, el i-a prezentat domnului Levy о propunere uimitoare. La japtesprezece ani i s-a intimplat ceea ce avea s3 i se-ntimple pina la moarte: confrapi lui il considerau un maestru. De comun acord, ?i-au incre- dinfat soarta « domnului Rubens», caci asta era porecla afectu- oasa cu care-1 impopofonasera pe tata. El a propus crearea unei coope- rative. Chiria localului avea sa fie platita din beneficii. Muncitorii ?i-ar imparp restul in pSrp egale. Ideea tatii era sa se ia la intrecere cu mapnile care le suprimau mijlocul de trai. Doamna Levy 1-a implorat pe soful ei sa accepte. A fost convins, aminind cultura pepenilor pentru mai tirziu. Oare nu trebuia sa ajute noua coope- rative in chestiunile comerciale? S-au pus pe lucru. Cu о repezi- ciune de necrezut, Renoir s-a apucat sa umple vase ?i farfurii de Venere cu sini pietroji. Era vorba sa bata « progresul» pe teren propriu, sa facS dovada ca « mina » unui artizan parizian valora mai mult decit rople ?i pistoanele stralucind de dohot. Ajutat de domnul Levy, s-a dus s3-?i propunS marfa unor angrosijti din strada Para- dis. La el, preful de cost era mai mic decit acela al' produselor deco- rate mecanic. Dar vai! acejti comercianp n-au manifestat decit prea pupn interes. Ceea ce le placea la farfuriile de serie era faptul ca toate semanau intre ele. « Am fost invins de dragostea pentru monotonie, atit de puternica la oamenii din vremea noastrS. A trebuit sS renunp » Renoir avea aproape optsprezece ani. Lichi- darea atelierului de porfelanuri n-a fost atit о lovitura pentru el cit mai ales un fel de plictiseala. « Totdeauna pop sa-p cijtigi existenfa. Dar mi-e groazS sS iau hotariri. Dopul... ?tii...» Am mai fScut eu aluzii la teoria asta a dopului: « Те la?i dus de curent... aceia care vor sa pluteascS impotriva curentului sint nebuni sau orgolio^i, sau, ji mai rau, nijte nimicitori. Din cind in cind mai 69
mi^ti drugul de la cirma cordbiei la dreapta, la stinga, totdeauna in sensul curentului.» Eu nu eram convins ?i i-am amintit tatii ca numele lui era legat de acela al revolupei impresioniste ?i сУ era considerat drept cel care schimbase insSji conceppile artei moderne. El m-а privit zimbind ironic. A? vrea sa va putep face о idee despre fafa lui cind il distra cite ceva, ceea ce se intimpla adesea. Ai fi zis ca veselia respira prin top porii. Chiar barba parea sa se zgirceasca sub efectul risului interior. Ochii lui caprui-deschis, atit de vioi de obicei, deveneau scinteietori. Expresia asta a fost compromise, dar in cazul Renoir ea e justificata. Ochii ii scaparau de luminS. « De la Victor Hugo incoace francezii nu mai ?tiu s2 vorbeasca simplu. Se pare ca eu sintun revoluponar. Ce-o fi vrind sa insemne asta? » Dupa teoria lui, pe care acum о infeleg, top oamenii care au facut ceva de pref au acponat nu ca nijte inventatori, ci ca ni^te catalizatori ai forfelor existente $i inca necunoscute oamenilor de rind. Oamenii mari sint pur ?i simplu aceia cari $tiu sS priveasca $i sa infeleagS. Il cita pe Saint-Just. Ideea lui de a impune un sistem metric nu era о idee revolutionary. Era numai perceppa unei nece- sitSp a lumii moderne care avea sa devina о lume de tehnicieni, ?i pentru asta avea sa aspire la о anume universalitate, universa- litate a fizicii, a chimiei ?i a ^tiinfelor naturale. Si de aici nevoia unui sistem de greutap ?i masuri simplificate, pentru a fi accesibile tuturor. Nimicitorii sint aceia care, nefiind in pas cu vremea, vor s2 aplice solupi vechi la probleme noi. «Eu, de exemplu, cred cu tSrie сУ un pictor ar fi mai cijtigat frecindu-ji culorile singur, sau daca i le-ar freca un ucenic. Dar, cum nu mai sint ucenici, ?i mie imi place mai mult sa pictez decit s2 free culorile, le ситрУг de la prielenul meu Mullard, negustorul de culori din capStul strizii Pigalle, care le freacS pentru mine. Daca mi-a? pierde vremea cu frecatul culorilor, a$ fi tot atit de nebun ca ?i cind, pentru a picta, m-a? deghiza in Andrea del Sarto. A? uita esenpalul p anume ca Andrea del Sarto traia intr-o vreme cind era timp berechet ?i ca el avea ucenici, pe care nu-i platea, ceea ce fScea ca frecatul culo- rilor sS fie foarte ieftin. Deci eu accept culorile in tuburi — iarap dopul! Si sint rasplatit pentru pasivitatea mea. Culorile astea in tuburi usor de cSrat ne-au dat posibilitatea sS pictam numai dupa nature. гУгУ culorile in tuburi n-ar exista Cezanne, nici Monet, nici Sisley, nici Pissarro, nimic din ceea ce gazetarii aveau зУ nu- measce impresionism. Asta nu тУ impiedice зУ-i regret pe ucenici, nici зУ detest sistemul metric care a substituit о creape a minpi 60
unor mSsuri bazate pe fiinfa umanS: jchioapa, piciorul, cotul ?i leghea galicS, corespunzind atit de bine cu ceea ce poate strabate un drumef obi^nuit, nu un fenomen, intr-o orS, fSrS a se obosi prea tare. DacS am pictat luminos, am fScut-o pentru c2 trebuia sa pictez luminos. Nu era rezultatul unei teorii, era о nevoie, о nevoie care exista in aer, in mod inconjtient la toatS lumea, nu numai la mine. Pictind luminos, eu nu eram un revolufionar, eram dopul. Si pic- torii oficiali cu bitumul lor erau nebuni. Trebuie s2 fii nebun ca sS vrei sS oprejti mersul timpului. De altfel, aceia care pretind ca respects tradifiile sint cei care le distrug. Sa nu-mi spui cumva ca domnul Bouguereau este urma^ul lui Chardin I » Oricum, « do- pul » s-a vSzut nevoit sa-?i aleaga о meserie, pentru ca porfelanul il nSrasise. In momentul acela, situafia familiei era destul de infloritoare. Bunicul nu mai lucra mult, dar i?i pastrase о clientele de obi?- nuifi. Copiii se descurcau. Henri ?i Sofia lui, Blanche David, erau fericifi in lini^tea lor. Lui Henri ii era groaza de aventuri. $tia ca, la casa Odiot, i?i avea asigurata о existenfa onorabila pinS la sfir- jitul zilelor, ?i nici nu-i trebuia mai mult. Familia Henri Renoir n-a avut niciodata copii ?i ?i-au putut satisface toata viafa cele doua pasiuni: animalele ?i cafe-concertul. Cind eram mic de tot, am cunoscut ?i eu in casa lor un fox-terrier pe care-1 chema Le Roi ?i care, intr-adevSr, era regele casei, 51 un canar, numit Mayol, in onoarea cintSrefului. MStu^a mea Blanche avea pasiunea lici- tafiilor ?i a ocaziilor. Intr-o zi, s-a intors acasa urmatS de un hamal incSrcat cu cincizeci de umbrele. Era о ocazie, doua parale umbrela. $i ca nu rczistasc. Victor о ducea foarte bine, era maestru de croit la un croitor de pe marile bulevarde. Se imbraca cu mult gust si, mai ales, era foarte amuzant. Fetele se prapadeau dupa vorbele lui pline de haz ?i avea multe aventuri. Bunicul nu era de acord cu dinsul. Pentru el, viafa nu fusese о aventura, ci un drum foarte incet, adesea foarte plScut, strabatut cu toata increderea al aturi de-о tovarajS care nu 1-a pSrSsit nicicind. El insista asupra «increderii»in raporturile dintre barbafi ji femei. Si increderea nu pofi s-o ai decit intr-o singura persoana, pentru cS ea trebuie sS fie reciproca. Fara incredere, legatura devine о luptS ?i in general pierde barbatul, caci femeile sint« strajnic de pricepute ». Bunica-mea, Marguerite, era mai degra- bS mindrS de succesele lui Victor, dar copilul ei preferat era tata. 61
Liza si sojul ei locuiau cu pSrinfii. Adesea i?i aduceau prietenii la cind. Bunica statornicise о tradipe pe care pSrinfii mei aveau s-o urmeze $i ei. In fiecare simbSta, ea pregatea un rasol imens $i prietenii erau binevenifi. N-aveau nevoie sS se anunje. Daca nu venea nimeni, toata saptamina aveau sa manince rasolul de vaca rece, fapt care il bucura pe tata din cauza castravefilor murafi- Toamna, bunica mobiliza to|i copiii si chiar prietenii, la nevoie, ca s-o ajute la pregatirea castraveplor. Printre mesenii de la cina de simbSta exista unui pe care-1 cunosc mulfumita Gabriel lei. Era un pictor pe nume Oulleve. Reproduc povestirea Gabriellei: « Tu erai mic ?i pozai in atelier. Eu incercam sa te fac sa stai oarecum lini^tit. Deodata patronul a intrerupt $edin|a $i m-a strigat: ”Ia bani din buzunarul meu“. Avea totdeauna citeva hirtii in buzunar, in caz ca ar fi avut nevoie. Pentru el era о adevarata problema sa-?i cumpere о cutie de chibrituri. Dar pentru alfii... scotea pe loc о mie de franci ca nimic. Patroana ?tia foarte bine dar se facea ca nu $tie nimic. Si totuji nu era|i bogafi. Aveafi tot ce trebuia, de cea mai bunS calitate, dar nu eraji bogafi. Eu am luat hirtiile ?i le-am dus domnului Oulleve, in strada Blomet. Patronul imi spusese: ’’Numai de-ar primi! E un om tare cumsecade, un pictor bun, mi-a dat multe sfaturi cind eram pujti. M-a incurajat ?i mi-a reco- mandat sS-i copiez pe antici“. M-am dus in strada Blomet ?i am vazut un domn tare bStrin, care nu injelegea cum de Renoir aflase ca era aproape orb $i c2-i era greu s3-$i plSteascS chiria pe trimestru. Plingea, gindindu-se la tinarul Renoir. ”$tiam ca va fi un mare pictor, ji era atit de vioi, argint viu, nu alta.“ Mi-a dat un castron de supS pentru patron, un castron alb de faianfS veche de Paris.» Reiau vorba Gabriellei. Am avut castronul de supa in fafa ochilor pina la rSzboiul din 1939. Cind m-am reintors in apartamentul meu, disparuse. Dar destul despre Oulleve, unui din invita|ii bunicii. Alt amator de rasol era pictorul Laporte. Nu stiu cum a devenit comeseanul bunicilor. Si el gasea ca tinarul Auguste e talentat, de?i prea pornit sa neglijeze expresia. Temperamentul ?i maniera lui de a picta il situau in partea opusS tatii $i totu^i il incuraja mereu. Atitudinea lui i-a influenfat mult pe bunici, cind au trebuit sS admits cS fiul lor era gata sS «treacS Rubiconul». Probabil cS lui Laporte i-a arStat tata primul lui tablou mare, о EvS pe care о ispitea un jarpe incolScit in jurul unei ramuri de copac. Intreaga familie ajtepta verdictul maestrului, care a contemplat tabloul multa vreme. In cele din urma, a declarat cS tinSrul Auguste e 62
un pictor $i nu avea dreptul s2 rfimind surd la chemarea vocafiei. Mai tirziu, cind Renoir ajunsese celebru, 1-a revSzut pe Laporte, care i-a spus: « Tinere, daca ai fi rSmas credincios bitumului, ai fi ajuns un Rembrandt». Tata era foarte mijcat de acest compliment sincer, dar emojia n-a avut puterea sS-1 faca sa revina la bitum. Dar s2 ne intoarcem in rue des Gravilliers. Liza tot mai a^tepta Seara cea Mare. Bunicii $i Renoir i$i bateau joc putin de ea. Soful ei, pe care jurnalele il plateau bine, incepea sa-^i amestece vinul cu apa. Edmond i$i urma studiile. Invafa cu mare u?urin|a tot ce tinea de istorie ?i literature. Pe tarim politic se infelegea foarte bine cu Liza. Scria povestioare realiste, ?i toata familia $i prietenii ii admirau stilul. I s-au publicat chiar citeva poeme intr-un ziar studenfesc. Era mai inteligent decit Victor. In timp ce Victor se muljumea cu glumele care distrau fetele, Edmond era in stare sa observe partea ridicola $i s-o sublinieze printr-o trasa- tura ascufitS. Tata spunea despre dinsul ca era « caustic ». El ins3 nu avea incredere in vorbele de duh. « Pentru о asemenea vorba, pofi strica о prietenie. Cuvintele sint foarte periculoase. Te atrag in direcfii grejite ?i mai ales i|i ascund esenpalul.» Lunile treceau ?i banii puji de-о parte de Renoir, pe vremea cind lucra la atelierul de porfelanuri, scadeau intr-un chip ingri- jorStor. Pentru nimic in lume, Renoir n-ar fi vrut sa imprumute de la pSrinp. Imi spunea cu mindrie cS niciodatS nu fusese dator vreun ban. « Si n-am murit de foame nicicind. » Intr-o zi, a zarit un bilefel in galantarul unei pravSlii. Se cSuta un pictor specializat in decorarea storurilor de pinza impermeabila. S-a prezentat patro- nului, care ar fi putut fi frate cu patronul de porfelanuri. Era inalt in loc sa fie scund §i purta favonfi u la Loms-Philippe in locul impe- rialei. Dar avea aceeaji bluza ji aceea^i vorba a^ezata a mejte^uga- rilor parizieni care fineau sS marcheze prin atitudinea lor distanfa care ii despartea de oamenii de rind. Renoir i-a spus c3 el cunojtea bine tehnica picturii pe storuri $i a?a a fost angajat. Patronul i-a fixat intilnire pentru a doua zi $i a disparut in incaperile atelierului. Tata a profitat de asta §i a poftit un lucrator s3 bea un pahSrel la « cri^marul» din apropiere — inc2 nu se spunea bistrot — ?i i-a povestit ca habar n-are de mese- rie. LucrStorul aceia, un tinar cu fata luminoasa, i-a spus ca e cumnatul patronului, fapt care 1-a facut pe Renoir s2 aiba indoieli in privinta viitorului sau in industria storurilor. Dar cumnatul era un om de treabs. « Vino la mine dupa lucru. О sa-ti arat. E foarte 63
simplu.» Cind imi povestea asta, tata nu-fi putea ascunde naiva lui vanitate. In mintea acestui om care toata via|a s-a 13sat dus, minciuna asta nevinov atS il inrudea cu Machiavel. Mi-a spus numele acestui cumnat, dar 1-am uitat. Au ajuns foarte buni prieteni. Nevasta-sa, о femeie mica, blonda, palids, era chinuita de pasiu- nea gospodariei. Tn locuinfa lor se sim|ea tot timpul mirosul rufelor spalate cu lefie fi te udau izmenele care se uscau pe frin- ghii. Aveau о fetifa cSreia Renoir i-a facut mai multe portrete, pierdute astazi. Il admirau pe tata fi-1 indemnau sa ajunga un « artist adevarat». Dar el se impotrivea, speriat de ce mai avea indi de invafat, fovaind sa parSseasca о meserie fara griji. Cei mai buni clienfi ai casei erau nifte misionari din Extremul Orient. Subiec- tele erau din Sfinta Scriptura fi se pictau pe hirtie stravezie. Sto- rurile urmau sa inlocuiasca vitraliile in capelele simple pe care cSlugarii le construiau in Indochina. Patronul a infeles foarte repede ca avea sa traga numai foloase daca-1 lasa pe noul lucrator sS-fi urmeze propria inspirafie « numai sa ramina intr-un cadru inalfator ». Tata ii folosea din plin ingaduinfa. « Gasisem о ?me- cherie, inmulfeam norii (fi imi facea cu ochiul), injelegi, un nor il faci din citeva trasSturi de penel.» Fabricantul de storuri cu favori|i a la Louis-Philippe era ingrijorat. Avea aceleafi principii ca ^i patronul de porjelanuri. « Indeminarea asta nu-i a bund. S2 ciftigi atita banet fara sa te chinui prea mult, odata fi-odata tot о s-o pafejti.» Tata era foarte rufinos. Si eu eram foarte timid cind ii povesteam experienjele mele cu femeile. Citeodata ni se intiinpla sa depafim aceasta bariera, eu mai ales, atunci cind simjeam cS povestirea mea il distreaza. Ni s-a intimplat chiar sa ne spunem istorii farS perdea, cu vorbe pe fleau. Dar acestea se refereau la necunoscufi. Le consideram un mijloc de distracfie fi nu povestiri reale. Totufi, dupS о masa bunS, stropita de citeva pahare cu vin din Essoyes, i s-a intimplat s3 intredeschidS о portifa asupra viejii lui sentimentale. DacS adaug la asta confi- denfele facute numai pe jumatate, sfaturile deghizate pe care mi le dadea, alunecind spre amintiri sau anecdote (« Cum sS indraz- nefti sS dai sfaturi altora, cind tu insufi cazi in capcanS?... ») pot sa-mi fac о vaga ideee asupra celor dintii raporturi cu fetele. Cinind о data la cumnatul patronului care finea magazinul de storuri, Renoir a intilnit-o pe Berthe, о blonds plesnind de 64
sandtate, «una din acele fete vesnic nepieptanatd, care-fi tree vremea potrivindu-ji cocul...» Venise la Paris din Picardia, provincia ei natala, ca sd ajute о rudd la gospodarie. О parasise foarte repede pe ruda ei pentru un domn bdtrin care о instalase intr-o locuinfS. Cumnatul ji nevasta lui о admirau fdra s-o invidieze pentru minunata ei reujitd. « Are noroc dar il merita... la ea nu gdse^ti un fir de praf.» Prietenul, un om bolndvicios, ii Idsa destul timp liber ?i ei ii pldcea sd se distreze. Ea 1-a invitat pe Renoir la bal. El a dus-o in pddurea de la Meudon. Sd fi fost ea oare prima lui amanta? Tata mi-a vorbit de doua-trei ori despre ea, dar n-a precizat nimic ?i eu n-am indrdznit sd insist. Stiu ca a pomenit numele Berthei intr-o discupe despre gelozie cu prietenul sau Lestringuez. Oare facea aluzie la propria lui experience atunci cind i?i batea joc de tinerii care nu $tiu sd aprecieze voluptatea de-a fi inchi^i intr-un dulap, in timpul vizitei amantului titular? Mai multe luni, Renoir i-a ddruit Berthei timpul pe care-1 fura studiului picturii. Storurile ii aduceau destui bani ?i i$i putea pldti fantezia asta. La petrecerile din bulevardul Rochechouart, sau mai tirziu la Collettes, ideile lui privind educafia tinerilor ii surprindeau pe interlocutor!. « Prostiile le faci cind e?ti tinar. $i n-au nici un fel de importanta, pentru cd incd nu ai rdspunderi. Mai tirziu, e?ti nebun daca-ti pierzi vremea cu tirfele ordinare in loc sd te distrezi pictind. Evident sifilisul exista I... » Sfatul de « a-ti face de cap » inainte de cdsdtorie era acela^i ?i pentru fete. « Inainte, faci ce vrei. Dupa, о datd ce ti-ai dat cuvintul unui tovara?, inseamna tradare. Si se termind prost... » El era convins ca faimosul leac «ifi strica placerea de-а mai petrece». Се-ar fi spus oare despre penicilina? «Nu-i chiar atit de amuzant sd-p petreci noaptea cu о cocota. Ceea ce e mai bun, e inainte. Dupd, e sinistru. Atita doar cd ri^ti. Si riscul e cel care dd savoare unei aventuri.» Probabil cd pe Berthe a interesat-o un alt iubit ?i i-a redat tatii libertatea. Aja presupun, funded tata m-a sfdtuit de citeva ori ca eu sa nu nip niciodatd. « De unde pop sd §tii cd dreptatea e de partea ta? Te enervezi ?i nu mai pi eont de nimic. Pe urmd ip pare rau. Te simp vinovat. Toate femeile au momente cind sint insuportabile... ?i noi la fel...» Altd data md sfdtuia: « Desparte-te de sopa ta deseori, dar nu pentru multd vreme. Dupd о scurta absenfa, о revezi cu pldcere. Dupd una lungd, rijti sd p se pard uritd, fi tu sd-i pari ei urit. 65
Cind imbatrine$ti impreuna nu-p mai dai seama. Ridurile $i grSsimea dispar. Dragostea inseamnS о mulpme de lucrun, $1 eu nu-s in stare sa le explic, dar mai inseamna ?i obijnuinfa». Cred c3 dupa plecarea Bertbei, a avut loc un eveniment foarte important in viafa lui Renoir. « Si-a cumparat» prima cutie completa de culori, cu paleta, jpacluri, godete p primul lui jevalet, un mic jevalet pliant. Charles Leray 1-a ajutat sa fac3 cumparaturile. Pina atunci folosise drept paleta о farfurie veche p amestecase uleiul de in cu esenja de terebentinS intr-o ce?cu|a. Din vremea aceea dateazB citeva pinze care mai exista inca: un portret al bunicii, unul al bunicului p mai multe capete de fete. « Inca nu $tiam sa umblu, dar iubeam femeile. » Si-mi vorbea despre maica-sa pentru a suta oarS. Nu-i vorba aici de « complexul lui Oedip ». Renoir era copilul cel mai normal, a$a cum mai tirziu avea sa fie barbatul cel mai normal. Trebuie sa mai ?tim c3 in limbajul lui cuvintele ip pastrau sensul lor propriu. « Nu aveam incredere in Victor Hugo. » Cind Renoir spunea: « lubesc femeile », afirmapa era departe de acele subinfelesuri desfrinate cu care barbapi din secolul al XlX-lea inzestrasera cuvintul dragoste. «Au о mare incredere in ele inple. AUturi de ele lumea devine extraor- dinar de simple, c3ci reduc totul la valoarea justa ?i $tiu foarte bine c3 spSlatul rufelor e tot atit de important ca p constituirea imperiului german. AlSturi de ele te simp in siguranfS !» Nu-i era greu sa m3 faca sa infeleg dragostea cuibului calduf din copildria sa; eu insumi crescusem intr-o atmosferS asemanStoare. Casa noastra era о casa de femei. Mama, Gabrielle, toate fetele, servantele, modelele care umblau prin casa ii imprimau un stil hotSrit antimasculin. Accesornle de croitorie erau nsipite pe mese. « TinSrul Germain mi-a recomandat un fecior in casS. Un bSrbat la mine... care-o sS-mi fac3 patul p о s3-p uite mucurile de tigara pe colpil jemineului!» Germain despre care-i vorba, fiul unui mare financier, a fost un bun prieten al tatii pe la inceputul secolului. Despre aceasta prietenie trebuie s3 spunem, cel pupn, cd era neajteptatd, lucru frecvent la Renoir, care era tagada vie a proverbului cd « cei de-о seamd se intilnesc ». Germain era prepos, de-о cochetdrie bolndvicioasd, parfumat. Avea un u?or accent de la Oxford p era atit de efeminat сЗ pdrea о glumd. Tata ii kuda maniera de-а aprecia lumea p de-а clasa fiecare om p fiecare lucru intr-un fel neajteptat, dar care se adeverea a fi logic dupa oarecare chibzuinfd. De exemplu, vorbind despre catedrala Sfintul 66
Petru din Roma, spunea: «0 reu^ita industrials perfects, о uzinS pentru a raspindi religia in serie ». Tata i-a facut un portret, ji-mi vin in minte frinturi de conversafie din atelier dupa jedinfa de pozat. «Domnule Renoir, care joc v3 placea cind erafi mic? — Imi placeau bilele. — Mie-mi plSceau florile ! » La sugestia lui de~a angaja un fecior in casS, Renoir raspundea evaziv, incercind sa nu-1 jigneasca pe Germain. Cind raminea singur, repeta: «La mine nu suport decit femeile». §i femeile ii daruiau din plin afecfiunea lor. La colegiu, aveam un coleg a carui bunica il cunoscuse pe tata. Intr-o zi, m-a oprit in curte ?i s-a uitat lung la mine. « Nu-i semeni de loc. Probabil cS semeni cu mama.» Intilnirile ei cu Renoir se situau cam inainte de razboiul din 1870. « Daca ai ?ti cit era de iubit», mi-a spus ea. Si batrina doamna increfea pleoapele intr-un fel de zimbet. Eu aveam vreo zece ani 51 nu vazusem niciodatS atitea riduri. Nu puteam crede ca batrina centenara fusese о fetifS cu obraji trandafirii. « .. .Era iubit pentru ca se simfea nedemn de aten|ia noastra.» A adaugat ca nu voia sa-1 revada pe tata pentru ca « asta nu servejte la nimic, mai bine sa traiejti din amintiri!» Dar tata nu trSia din amintiri. Era mult prea ocupat ca sa prindS prezentul $i sa-1 fac3 nemuritor. §i e de netagaduit c3 prezentul care-1 interesa era un prezent in jupoane. Renoir a gasit prieteni minunafi printre barbafi, dar s-a bucurat mai mult de prieteniile feminine, atit de rare ?i fragile, totdeauna pe punctul de-а se transforma intr-un alt sentiment. Totuji, nu trebuie sa credem cS admirafia lui era oarba. De altfel nici nu era о admirafie. Era mai degraba constatarea unei stari de lucruri favorabile. Unii se simt bine in farile calde; altora 1c place viafa mondena. Renoir inflorea, atit fizic cit ?i moral, in societatea femeilor. Vocile masculine il oboseau. Vocile femeilor il odihneau. El le obliga pe servante sS cinte, sa rids, sS faca zgomot in jurul lui. Si cu cit erau mai naive cintecele, ba chiar stupide, cu atita il incintau mai mult. De cite ori nu 1-am auzit intrebind: « La Boulangere nu cinta? Trebuie sS fie bolnava. Sau s-o fi certat proasta cu iubitul ei!» Printr-una din acele ciudate contradicfii, care faceau ca gindurile s3-i fie atit de greu de patruns, i?i marca afirmafiile asupra superioritafii femeilor cu batiocuri la adresa noii lor dorin|e de independents ji de instruire. In prezenja mea i s-a vorbit despre о avocatS. « Nu m3 vad impfirfind patul cu un avocat.» Mai spunea: « Le iubesc atunci cind nu ?tiu sa citeasca ?i-?i ?terg ele singure pruncii la fund ». La Renoir nu era un ecou 67
al acelui bun-simf burghez exprimat atit de clar de Moliere in Prefioasele ridicole sau in Femeile savante. Era, о data mai mult, о revolta contra valorilor admise. Secolul al XlX-lea credea in «elite» $i-si baza credinfa pe cuno?tin|ele acestor elite. Renoir credea in descoperirea lumii, reinnoitS neincetat printr-un contact direct cu elementele acestei lumi. Si cu cit sint elementele mai la indemina noastrS, cu atit e mai important^ descoperirea. « Este foarte dragufa descoperirea legii cSderii corpurilor a lui Newton. Dar asta nu impiedicS о mam3 sS descopere cum trebuie finut un copii.» Cind i se spunea c2 Napoleon avea geniu, el rSspundea ca faranca, daca facea brinzS buna, avea ?i ea geniu. « De ce sa le invafam pe femei acele meserii plicticoase pe care barbafii le fac atit de bine: avocafi, medici, savanfi, ziari^ti, cind ele sint atit de inzestrate pentru о treabS la care bSrbafii nici macar nu pot sa viseze: sa facS viafa suportabilS.» Ii spunea prietenului s3u Lestringuez: « Ceea ce se ci^tiga de-о parte, se pierde de cealaltd. Noi nu sintem nijte genii universale. Poate cS ceea ce femeile cijtiga instruindu-se pierd in alt3 parte. М3 tern cS noile generafii nu vor ?ti sa iubeasca. Ar fi foarte grav, mai ales pentru aceia care n-au pictura...» Nelini^tea lui dinadins prea sloboda nu era simulate. El pretindea c3 lipsa de exercifiu fizic, « ?i e foarte bine ca о femeie s3 se apiece ca s3 curefe podeaua, s2 aprindS focul sau sa spele rufe, caci burta ei are nevoie de aceste mijedri», are s3 le faca pe tinere incapabile sa guste din plin bucuria impreunSrii. « Ai sa gSsejti din ce in ce mai pufine fete frumoase care s3-?i piarda capul daruindu-se cu totul.» Renoir detesta aspectul fiziologic al chestiunii... ap3rindu-se ins3 ca de ciumS de expli- cafia romanlica sau intelectualS. «Lucrunle sint a$a cum sint. Analiza singelui nu m-ajutS s3 redau cu penelul ideea circulafiei.» Poate ca se ferea de precizSrile fiziologice ca urmare a credinfei lui in necesitatea de a se indepSrta, de « a-?i lua avint», pentru a prinde insaji esenfa unui motiv. Era ferm convins c2 victoriile principiilor nu sint decit aparenfe ?i provoacS chiar о contralovitura imediatS. « Pe vremea cind femeile erau sdave, atunci erau intr-adev2r stdpine. Acum, cind incep s2 aib3 drepturi, i?i pierd din importanfS. » Credea in forja celor slabi ?i in distrugerea prin succes. « Burghezii se cred jmecheri fiindcS si-au proclamat triumful prin bulevardul Haussmann, OperS ?i Expozifia Universal^. Ei nu ?tiu c3-$i sap3 groapa. Muncitorii vor cijtiga. Si numai pentru motivul ca trSiesc in cocioabe ?i lucreaza 68
sub pdmint. » Condifia de viafd a minerilor i se parea de neacceptat. « О sd pldtim pentru asta », spunea el. Dar sa ne intoarcem la femei, cdrora Renoir le cunojtea ?i defec- tele. Un lucru care-1 irita era supunerea lor la capriciile modei. Inceputul cultului pentru talia subfire a coincis cu debuturile tatii in viafd. Desigur, Berthe ii cerea s-o ajute sd-$i stringa corsetul. Pentru ca rezultatul sd fie bun, trebuia sd ridice un genunchi la indlfimea feselor victimei, care astfel proptita putea rezista la tra- gerea jireturilor cu toata forfa celor doud miini ale sofului sau iubitului. Renoir se revolta impotriva acestui chin. « Li se stringeau coastele ?i incetui cu incetui se deformau. lar cind erau insdrcinate...! Il pling pe sdrmanul copii... ! Cind e vorba de moda, nu mai au creier. $i toate astea numai ca sd-1 imbogdfejti pe fabricantul de corseturi, care ar trebui sa fie inchis !» Incdlfdmintea prea ingusta ?i tocurile prea inalte il suparau ?i ele. Chilofii cu dantele numifi pantalettes ?i mulfimea jupoanelor il amuzau. Compare dezbra- catul unei femei cu acele numere ale clovnilor care-^i scot in chip solemn о jumatate de duzina de veste. « Iji acopera fesele ca ?i cind am fi la polul nord, ?i mai sus se decolteazd pind la buric. » Sldbiciunea femeiasca ce-1 irita cel mai mult pe Renoir era coafura. « In loc sd-ji lase pdrul in pace, il sucesc, il chinuiesc, il ard, il increfesc ca oile sau se transform^ in salcie pletoasd ! » A rupt prie- tenia cu о fatd funded ea i$i petrecea zile intregi ca sd-?i aranjeze pdrul deasupra frunfii. Era vorba sd ajungd la о buck care trebuia mdsuratd cu milimetrul. Cum i?i intorcea capul, coafura se strica $i ea о lua iar de la inceput. « A? fi omorit-o. » Si trdgea concluzia: « Asta-i reversul monedei. De ce sd le cerem logica aceea care ii face pe bdrbafi odio^i !» Vorbeam citeodatd de «prostituate». Renoir nu impdrtajea entuziasmul romantic al«literafilor » pentru aceste «fete blestemate». Mai intii, pentru el nimeni nu era blestemat, nici binecuvintat. Fiecare avea rolul lui de jucat ?i asta era tot. Rolul prostituatelor intr-un sistem bazat pe mojteniri i se pdrea evident. « E о chestiune de bani. Seniorul nu voia ca nevasta sd-1 injele fiindca ar fi putut rdmine castelul sdu unui bastard. De aici Centura de castitate !... Si de aici prostituatele, funded daca te distrezi sd-i torni copii vecinului, nu-i nici un motiv ca el sd nu |i-i toarne pe-ai tai.» Glumea pe socoteala vanitafii barbafilor privind copiii, cind tatal se umfk in репе la najterea unui fiu: « Mie imi seamdna. Si trebuie sd-1 vezi ce mutra are!... Pentru citeva clipe pocitania se crede 69
ducele Burgundiei care a cUruit un mojtenitor ducatului ». Si ad2uga: « De altfel, nu se ?tie niciodatS. Femeile care sint atit de puternice au pe neajteptate momente de slabiciune inexplicabile. Si e destul sa treacS pe-acolo un pejte frumos !... » Preconiza in mod serios transmiterea numelui de familie de catre femei. « A?a ai fi sigur. » Un prieten, care calatorea, i-a vorbit despre obiceiul matriarhatului din sudul Indiei. El era cu totul de acord. « Impozitele vor aranja asta. Curind nu vor mai fi mojteniri, femeile legitime i?i vor face de cap peste tot, ?i meseria de ,,cocot3“ va dispare, strivitS de concu- renfa. Pacat!» Pe vremea fabricantului de storuri, о prostituata din Hale i-a facut tatii avansuri fara jena. « Erau minunate fetele din Hale, ?i prospere, pline de bijuterii. О data cu Haussmann, se ci^tiga bine cu alimentele, $i hamalii cijtigau pina la 10 franci pe zi. » Fetele astea erau in urmS cu moda. Multe erau imbricate ca regina Amelie, ca pe vremea tinerefii lui Renoir; ji aveau decolteu. Nu cazuserS incS prada acelui val depudoare care venea din Anglia, pastrind acel incintStor obicei al secolului al XVIII-lea de-а lasa sinii sa se iveasca din rochie. « Trebuie sa spun ca cele din strBzile Montmartre ?i Reale, pe unde treceam in fiecare zi spre lucru, erau foarte tinere. Prinzind curaj, s-au instalat ?i pe rue Saint-Denis. Cele bStrine se refugiau in strazile mici, care dadeau pe cheiuri, ca sa sfirjeasca sub poduri. Fetele din Hale faceau parte din peisaj. Rochiile lor in culori vii se potriveau foarte bine cu galantarele macelarilor ?i cu gramezile de dovleci mari. Intr-un salon din cartierul Saint-Ger- main, ar fi fost deplasate. Totul e sS respecfi raporturile. Si apoi, in harababura din Hale ma distram, in timp ce in cartierul Saint- Germain probabil ca m-a? fi plictisit. » Fata care se interesa de Renoir era о « fata vesefa de tip spaniol». Le teroriza mai mult sau mai pufin pe tovarS^ele ei de trotuar, acaparind numai pentru ea locul cel mai bun, foarte aproape de sobi|a vinzatorului de castane. Pejtii acestor doamne о respectau. Al ei fusese omorit intr-o incaierare, « cBzuse pe cimpul de onoare ». Intr-o zi, 1-a agSfat pe Renoir, care a urmat-o cSci « arata bine ?i nu voiam sa am incurcaturi. » Plecind de la fata, s-a dus la un medic prieten cu Liza. Medicul i-a explicat c3 sifilisul era singura boala venerica intr-adevar periculoasS. « Sora dumitale te considera un mare pictor. Multe genii au fost sifilitice. Poate ca ar trebui sS-fi urez sS fi luat boala.» Tata i-a mulfumit, foarte nelinijtit. Totuji s-a dus s3-5i vada din nou cucerirea. « Nu voiam s-o jignesc nedu- 70
cindu-mS la intilnirile cu ea. » Manierele discrete ?i politicoase ale acestui tinSr, atit de diferite de ale clienplor ei obi?nui|i, au impre- sionat-o intr-atit, incit i-a propus s3-l intrefinS. « In loc sS mergi sa pictezi storurile tale ai sS-mi faci portretul.» Renoir era in mare incurcaturS. « Nu pentru cS a? disprefui meseria de pejte. Dimpo- triva. О invidiez. Dar pentru asta trebuie timp ?i trebuie sa fii inzestrat.» Probabil cS Renoir a inventat anecdota asta intr-o searS ploioasS cind La Boulangere uitase sS aprindS lampa in apartamentul din bulevardul Rochechouart. Sau, cel pupn, a infrumusefat-o mult. In ceea ce privejte femeile imi vine in minte una din cugetarile lui. «Il plingpe barbatul intrepnut. Ce meserie I Zi $i noapte pe baricade, nici un moment de rSgaz! Am cunoscut pictori care n-au facut nimic bun, fiindcS in loc sS le picteze, le seduceau.» Tata imi vorbea adesea de « miopia» oamenilor. « Sentimenta- lismul lor ii impiedicS sS vads femeile.» Era foarte ISudatS frumu- sefea unei verijoare a nevestei lui Henri, Blanche David. Doamna se imbrSca in voaluri negre ?i se pudra ca о paiafS. PSrul ei negru fi ochii enormi completau deghizarea. « Ochi de spaniolS », spunea Charles Leray. Spania era la mods. «Ochi de vifel», spunea Renoir. Ea se interesa de tinSrul artist. Ar fi vrut ca el s-o picteze goals, sub clar de lunS, pe о stincS iejind din ocean. «Prin voaluri ii vedeam sinii lasap. Lipsa stincii ?i a oceanului imi serveau drept pretext. » Ea ii aducea carp. El n-a citit altceva decit clasicii francezi. Pe Ronsard il ?tia pe dinafarS ?i pe Victor Hugo il ignora. Preferatii lui erau Rabelais ?i Francois Villon. Doamna cu voaluri ii dezvalui tainele romanticilor. Din toatS harababura pe care a inghipt-o, « din fericire, citeam foarte repede, altfel a§ fi pierdut prea multa vreme... » a repnut douS nume: Theophile Gautier ?i Alfred de Musset. « Acejtia imi plSceau pe de-a-ntregul. Sint о tovSra^ie pkcuta ?i vorbesc un limbaj pe care-1 infeleg.» Amintirea acestei candidate inspiratoare il incita sS-$i formuleze pSrerile asupra lecturii in general: « Poate sS devinS un viciu, mai rSu decit alcoolul sau morfina. Nu trebuie sS te captu$e$ti, ar trebui sS citejti numai capodoperele. Marii maestri ne apropie de natura. Romanticii ne indeparteaza. Ar fi ideal sS cite^ti о singurS carte toatS viafa. Asta-i jmecheria evreilor cu Biblia ?i a arabilor cu Coranul. Eu a? lua Rabelais I» Aceleia?i doamne tata ii datora faptul cS a fost destul de des la teatru. « Trebuia sS о scot la plimbare ?i fratele meu mai mic Edmond, nu ?tiu cum, imi procure bilete.» 72
Aproape toate teatrele erau adunate pe marile bulevarde, intre actualul Cirque d’Hiver fi Les Varietes care erau considerate ca avan- garda marfului spre vest. Place de la Republique nu exista. Bule- vardul Beaumarchais intilnea L’Ambigu care era pe vremea aceea unui din cele mai moderne fi mai luxoase teatre din Paris. Constru- irea Operei fi a strSzii cu acelafi nume, cijiva ani mai tirziu, au deplasat central plScerilor. Aceste bulevarde unde stSpineau teatrul, circul, muzica erau numite bulevardul Crimei, din cauza melo- dramelor singeroase care se fSptuiau in fiecare searS, spuneau unii, din cauza atentatului lui Fieschi \ spuneau al|ii. Orice-ar crede batrinul meu prieten Riviere, lui Renoir nu-i plScea melodrama. « La spectacol burghezul din cartier plinge din cauza nenorocirilor sSrmanei orfane. Se intoarce acasa plingind cu lacrimi fierbinti ?i alungS servitoarea fiindca e insarcinati.» Nu-1 tolera decit pe Alexandre Dumas-tatSl, « acest adevSrat poet care a inventat Istoria Franfei.» Afirma, f2r2 s2 rids, ca «pisdlogul de Michelet il copiase pur ?i simplu pe Dumas-tatal, fScindu-1 plicticos. Cind ii faci sS cafte, oamenii te iau in serios ». Ceea ce-i pUcea mai mult lui Renoir pe bulevardul Crimei erau reprezentafiile pe strada. Acelea ale circului, inainte de a fi luat fiinfS Circul de iamci, erau celebre. Mai erau vinzStorii de lofiuni pentru par fi aceia care vindeau leacuri pentru bdtSturile de la picioare. Dentiftii extrSgind dinfii in public fi doctorii adminis- trind leacul universal dispSrusera. FlacSrile jucSufe ale gazului, din cauza curentului, rSspindeau о luminS pilpiind pe cSlSrefele acrobate fi dansatoarele in tutu, «fete indesate, pufin cam greoaie, bine infipte pe nifte picioare de luptdtor, cambrate cu mindrie pe falelc mediate de dublul leotard, pnind in fold о minufa antrenatS sS nu scape bara de la trapez... fi sS curefe morcovii fi prazul pentru sup2 ». §tia oare Renoir c3 intr-o zi va fixa pe pinza aceste impresii fugare? Pentru moment, acumula cu toata puterea simjurilor sale. Acest tinSr atit de cuviincios, a cSrui finutS abia se distingea de aceea a celorlalfi artizani din Paris, se fi lansase in cursa care avea s3-l facS sa picteze marile Baigneuses1 2 de la Luvra, sau ultimele lui anemone. Viafa lui Renoir ma face sa ma gindesc la zboral pSsarilor cSlStoare, 1 Autorul unui atentat contra lui Ludovic-Filip. (N.A.) 2 Tablou de dimensiuni mari reprezentind femei care se odihnesc dupa scaldat. 73
aceastS reufita de neinfeles, care bate de departe cele mai subtile invenpi omenefti. Nu exista busola sau radar care sa poata depafi precizia instinctului fi тсЗрЗ^пагеа unei rafe salbatice. Gradina mea, primavara, e plina de pasSrele cenufii, rude apropiate ale vrabiilor. Eu ji nevasta-mea le numim jucatorii de cricket, din cauza caschetei lor cu dungi negre fi albe. La data precisa, venind de pe alte meridiane, aterizeaza sub maslinul meu. Nimeresc drept in farfuria cu gr3unfe care le afteapta. Far3 ezitare, se cocoafa ca s3 doarma pe creaga pe care-o tintisera plecind de la un punct aflat la mil de kilometri depBrtare de mine. Aceasta precizie menfinuta pe asemenea distante, ca fi cind un magnet ar atrage pasarile spre scopul pe care natura 1-a hotarit, ne poate ajuta s3 infelegem acfiu- nile lui Renoir. Am min|i daca am spune ca voinfa lui nu participa. Sub aparenfa nepasarii, dopul lupta din rasputeri pentru a-fi menfine direcfia. Adevarul este ca instinctul sau era destul de puter- nic pentru ca intelectul sa nu intervina decit intr-o directie con- forma cu destinul sau. Putea s3 faca ocoluri, sa se opreasca, uneori, chiar in ciuda teoriei sale, sa incerce sa mearga impotriva curentului, dar se intorcea totdeauna pe drumul care-1 ducea la descoperirea lumii sale. Intrebuinfez anume posesivul, revelafia fiind intotdeauna marcata de personalitatea fiinfei aleasa de zei ca intermediar. $i eu sint foarte convins ca aceasta direcpe, la piecare, era tot atit de neprecis exprimata de Renoir cum aceea a gradinii mele trebuie s3 fie pentru vrabii. $i eu mai cred c3 daca Renoir n-ar fi putut s3 picteze, daca ar fi fost, sa spunem, ciung sau orb, ar fi urmat totufi aceeafi cale. Ne-ar fi spus ceea ce trebuia sa ne spuna intr-un alt mod. In loc de culori fi forme, ar fi intrebuin{at cuvinte sau sunete. Literati, cum spunea tata vorbind despre artiftii care permit imaginable! lor sa-i indep3rteze de viafa, au inventat о mul- fime de motive ca s3 explice formarea talentului. Se spune c3 Tou- louse-Lautrec n-ar fi pictat decit pentru a gasi un paleativ durerii pricinuite de diformitatea sa fizic3. Ramas pitic din cauza acciden- tului din tinerete, femeile din inalta societate ferindu-se de el, ifi gasea refugiu la prostituate fi in pictura. Este fi ceva adev3r aici, obstacolele te ajuta, dar ele nu sint suficiente. Sau poate ca sint suficiente in activitaple minore, ca afacerile fi politica. Rockefeller ar fi un produs al stomacului s5u bolnav fi Franklin D. Roosevelt al paraliziei sale. Chiar fi aici am indoieli. Rockefeller trebuie sa se fi nascut cu geniul banilor fi Roosevelt cu о viziune asupra istoriei. Un teren bun fi ingrijiri speciale pot face dintr-un copac plapind
un stejar mSref. Dar la inceput a fost ghinda. Nu cresc trandafiri din rasad de varzS. Apropo de Toulouse-Lautrec, am vSzut unele desene din copiUria lui, facute inainte de accident. Si in ele il ghiceai deja pe Toulouse-Lautrec. Gabrielle il cunojtea bine. Cind eram mic ?i ea ma purta in brafe, ne duceam amindoi s3 facem comisioanele in prdvaliile din apropierea casei pirintejti de pe butte Montmartre. Toulouse-Lau- trec trona la fereastra cafenelei din colful strazii Tbolose $i al strazii Lepic. Eram prea mic ca sa mi-1 mai amintesc, ?i-l v3d prin poves- tirile Gabriellei. El ne chema ?i ne a?eza linga dinsul, intre cele doua prietene ale sale din Montmartre, deghizate in algeriene $i impopojonate cu nume exotice. Ele dansau dansul pintecului la Moulin-Rouge. Am intrebat-o adesea pe Gabrielle: «Tu, care-1 vedeai deseori, ai impresia ca-I jena imfirmitatea lui? — De loc. Se distra tot timpul. Nu contenea sa ceara ve?ti despre patron, ?i ochii ii straluceau de afecpune. Desigur, il iubea mult pe patron ! » Sa ne intoarcem la tinarul care nu indrSznise inca sa se numeasca artist-pictor. Intr-o zi, Renoir oprindu-se sS manince un corn intr-o cafenea din Hale, a auzit fara sa vrea о discu|ie intre proprietar $i un antreprenor de picture. Era vorba sS se decoreze din nou cladirea, dar preful рЗгеа exagerat « proprietarului cafenelei ». DupS plecarea antreprenorului, Renoir s-a apropiat ?i a propus sa faca el treaba. Proprietarului cafenelei ii venea greu sS creads cS pujtiul acela ar fi in stare sa-i decoreze cafeneaua. «§i daca-mi strici perefii ? » Renoir 1-a convins, propunindu-i sS nu fie platit decit la terminarea comenzii. «Tu nu-{i pofi inchipui ce-nseamna sa acoperi osuprafafa mare. E ame|itor.» Renoir a infeles foarte repede ca marea dificul- tatc in dccorafia murala e faptul cS nu poti privi de la distanfa. «E?ti cu nasul in motiv. Cind pictezi pe jevalet ai putinja sa te indepartezi. Dar acolo ejti infepenit pe schela.» Aja incit sarea de pe schela, alergind tot timpul la capStul celalalt al cafenelei, pentru a verifica proporjiile. Intreaga familie a proprietarului cafenelei venise sS asiste la acest spectacol de acrobafie. «О veverifa», spunea omul de treaba, pe care grasimea il resemnase la о demnitate lenta. Si s-a declarat incintat de lucru. Tata executase in doua zile ceea ce un antreprenor ordonat ar fi fScut intr-o saptamina. « Alesesem ca motiv pe Venus iejind din ape. Pot sa te asigur ca nu facusem economic nici de verdele Veronese nici de albastru de cobalt.» Au venit numero^i dienti s-o admire pe Venus $i sa-^i inghita fapii cu bere, iar Renoir a avut ji alte comenzi. « Am pictat vreo 75
doufizeci de cafenele in Paris, imi spunea tata ingimfindu-se. A? vrea sS mai pot face decora|ii de felul acesta, ca Boucher, sS transform pereji intregi in Olimp, ce vis !... sau mai degrabS ce prostie ! Qci nici mScar nu m3 pot scula din fotoliul Ssta ». Dintofi perefii decorafi de Renoir n-a ramas nici unui. Nu ?tiu dacS pe atunci arhitectul care construia Folies-Bergere i-a propus tatii s3 se ocupe de decorafie. Renoir n-a putut sS primeascS din cauza lipsei de bani pentru schele, salariile ajutoarelor ?i toate cheltuielile enorme de care ar fi fost nevoie la о asemenea treabS.« Nu-mi pare r3u. A? fi fost nevoit s3 las execufia fondurilor pe seama tovarajilor mei ?i eu aveam inc2 de pe atunci mania de a face totul singur.» Oricum n-ar fi fost nepkcut sa ai in Paris Folies-Bergere decorat de Renoir ! Din toate aceste amintiri pe care incerc s2 le regdsesc ?i despre care sper s2 va dau, in locul unei transcrieri literale, о idee destul de exacts, unele lucruri vor pSrea destul de naive. VS amintesc cS nu am alt scop decit aceia de a prezenta cititorului un om pe care acesta il admira deja pentru realizSrile lui. Ceea ce este esen|ial la Bach se alls in muzica sa. Ceea ce este esen|ial la Socrate se afla in dialogurile adunate de Platon. Ceea ce este esenfial la Renoir, tot ceea ce e mai profund, este in mod evident in pictura lui. Cu toate acestea, dacS pe linga culegerea lui Platon, vreun martor oarecare ne-ar fi transmis reacfia lui Socrate apucat de о durere de din|i, noi am fi foarte muljumifi. Renoir, tot umplind circiumile din Paris cu divinitSji ?i cu sim- boluri, i?i cocea planul. Ideea lua proporfii, se preciza, se intSrea cu fiecare comandS care mai rotunjea mica lui agonisealS. Avea de gind sS ia lecfii adevSrate de picturS intr-o jcoala adevSratS. Altfel spus, Renoir trecea Rubiconul ?i se hotara sa devinS un <' artist- pictor ». Avea ceva mai pufin de douSzeci de ani. DatoritS unui fenomen obijnuit oamenilor de-о anumita virstS, lui Renoir ii placea sa se intinds asupra tinerejii ?i sS sara peste amintirile de mai tirziu. Eu nu voi incerca sS umplu lipsurile poves- tirii mele referindu-ma la alte lucrSri. N-a? vrea sa alterez imaginea pe care mi-am facut-o despre tata in profitul unui adevSr care nu are nici un motiv in plus de-а fi mai adevarat decit al meu. Voi continua, deci, sS m3 sprijin numai pe discufiile mele cu Renoir sau pe cele cu martori care au facut parte din lumea lui Renoir. La douMzeci de ani tata era un om matur. Fusese nevoit s3-?i ci?tige existence, avusese prieteni, poate chiar iubiri. Ii mai rSminea 76
sS facS cuno^tinfa cu mizeria, pe care n-o cunoscuse datoritS afec- fiunii grijulii a parinfilor $i datorita nemaipomenitei sale dib&cii. Diferitele meserii $i ?edin|ele de pictura pe care ?i le ingSduia pe de kturi, legSturile cu baiefii 51 cu fetele, interesul pentru familia sa 1-au facut s3 treaca printr-o perioada agitata din istoria Franfei fSrS ca aceasta s3-l preocupe de loc. Proclamarea Republicii in 1848 a fost urmatB de tulburSri ingrozitoare. Au avut loc lupte pe strSzi, baricade. Garzile regale devenite gSrzile republicane continuaserS s3-?i descarce pujtile asupra poporului ca ?i in trecut. Franfa cunos- cuse imensa speranfa a atelierelor nafionale — piine pentru to|i — ?i disperarea unui e?ec singeros. Prinful-prejedinte, in numele libert£|ii ji al democrafiei, restabilise imperiul, reinviase curtea, imbrScase din nou armatele cu uniforme stralucitoare, inainte de-a le trimite s3 moara pe indepartatele cimpuri de lupta. Francezii, dupa cipva ani de sacrificiu pentru cauza infra|irii universale, deveniserS patriotarzi ?i pasionafi de uniforme. Ordinea era asigu- rata. Burghezii, dupa ce i-au lichidat in mod con^tiincios pe nobili, se instalau in castele, hotarifi sa nu se mai lase scoji de-acolo. Ei descopereau viafa ujoarS. Erau pregatifi pentru Offenbach. Unii dintre ei aveau sa se arate pregBtip chiar pentru Renoir; erau excepfii, bineinfeles, un mic sacrificiu adus la ceva ce ar putea fi marea arta de miine, ceva aducind cu rugaciunea de dimineafB pe care n-o uita unii desfrinaji, care insB nu se putea compara cu succesul nemaipomenit al curtezanelor la moda, al marilor croitori $i al curselor de cai. Contrar prietenilor s3i, Renoir aproba aceasta nebunie ce-i antrena pe noii stapini in acest virtej al pkcerilor. « Asta ii formeazS. Incep cu о femeiu^cB de strada, apoi femeiusca dore^te о casa mare cu un Watteau. E destul sa aiba un pe?te ni(eluf artist. Si, cine jtie? dupa Watteau poate ca-?i va dori un Manet I » Convingerea lui era c3 distrugerea valorilor acelui secol alXVIII-lea, pe care il adora, era inevitabila. «Trebuia ca inlocuitorii s3 se imbo- gateascS. Un mijloc bun era acela de a construi uzine in locul grSdi- nilor. Inaintea lor, Г Ile-de-France era un pare de trandafiri. Si dacB ji-ar fi construit numai uzine! О uzinB, cel pufin, nu are pretenfii arhitecturale. Dar mai e ?i Opera, ?i Place de la Republique, pentru a sfirji cu bulevardul Raspail ?i le Grand Palais ! »... Una din ideile lui Renoir era aceea c3 dintr-o asemenea explozie de prost- gust se va ivi in mod sigur ji ceva bun. « In tot cazul, nu descen- denfii cruciafilor aveau sa cumpere tablouri de la noi. Trecuse multa vreme de cind nu se mai interesau de asta. Eram prea mul|u- 77
mifi ca ne rSmSsesera burghezii. Singura fansa pe care о mai aveam. » IncS о data dopul avea dreptate. In curentul care entuziasma noua societate, el avea sa gSseascS un vast material pentru pictat, si in ciuda unor momente penibile din punct de vedere material, mijlocul de-а nu muri de foame niciodata. « De altfel, gustul care se mani- fests in operele secolului al XVIII-lea era probabil inconftient. Reufitele oamenilor sint totdeauna inconftiente !... » Si cita poves- tea despre doamna Du Barry, care il ingrozea, spusS de regina Marie Leckzinska fi intreaga curte, care poruncise sa fie retufatS Venus din Arles, pe care о gasea prea grasa. « S-o retufeze pe Venus din Arles ! Bine-au fScut iacobinii ca i-au taiat capul acestei idioate.1 О merita de о suta de ori I » Privind luxul insolent al societafii pariziene de dupa Comuna, el spunea: « Imi plac stofele frumoase, mStSsurile sclipitoare, diamantele care scapSrS scintei... A? avea oroare sa ma gStesc eu insumi. Si atunci le sint recunoscStor celor care о fac... cu condipa sa ma lase sa-i pictez ! » Si adSuga, cu о intoarcere de 180°, atit de frecventa la el: « De altfel imi place tot atit sS pictez sticlarie fi stambe de doua parale metrul. CSci pictorul il face pe model». Apoi, dupa un timp de gindire: «... Da f i nu... Aveam nevoie sa simt mifcarea in jurul meu — fi totdeauna voi avea nevoia asta ». Dupa ce Renoir fScuse cunoscutS intenfia lui de a urma cursurile unei fcoli de picture, prietenii sSi «artiftii», Oulleve, Laporte fi cumnatul sau Leray, i-au recomandat cu to|ii atelierul Gleyre, unui dintre cele mai bine cotate din capitals. Mai intii, Renoir voia sS inveje sS deseneze figuri. « Desenul meu era precis, dar sec.» L-am intrebat dacS socotea cS fcoala il invSJase ceva. «... Mult, fi asta in ciuda profesorilor. Obligajia de a copia de zece ori acelafi ecorjeu este excelentS. E plicti- sitor, ?i, dacS n-ai plSti pentru asta, n-ai face-о. Dar ca sS invefi intr-adevSr, nu rSmine decit Luvrul. Si pentru mine, in perioada atelierului Gleyre, Luvrul era Delacroix. » Din aluziile lui Renoir referitoare la aceastS perioadS mi se pare cS reies douS fapte importante. Tragerea unui numSr bun la recru- tare fi intilnirea cu Bazille 2. FSrS norocul de-а fi scos acel numSr bun, Renoir ar fi trebuit sS rSminS fapte ani in armata francezS. 1 Adicil doamnei Du Barry, amanta lui Ludovic al XV-lea. 2 Pictor impresionist francez (1841—1870), prieten intim al lui Renoir. (N.A.) 18
Intr-adevar, sistemul de recrutare militara se baza pe «tragerea la sorti ». CiftigStorii acestei loterii erau scutiti de serviciu, cei care pierdeau trebuiau sa-fi petreaca fapte ani in cazarma. Am intrerupt povestirea tatii, ca sa-1 (elicit pentru norocul de-а fi putut evita aceasta incercare. « Nu se ftie niciodata. Poate ca af fi ajuns pictor militar. Trebuie sS fie amuzant sa pictezi asedii de orafe, cu corturi multicolore fi mici nori de fum.» Intilnirea cu Bazille marcheaza intrarea lui Renoir intr-o lume noua, trecerea de la provincie la Paris. « Citi parizieni sint provin- cial! fi n-o ftiu.» L-am intrebat pe Renoir daca facea aluzie la cei pe care ii frecventam in cartier. « Dimpotriva, in cartierul tau poti patrunde pina in adincurile lucrurilor. E cea mai buna metoda de a scapa de provincie. Provincia inseamna s3 n-ai discernamint, sa spui: Bouguereau fi Cezanne sint doi pictori, ca fi cum ei ar avea ceva comun! La Paris, alegi, discerni, nu crezi in verbul a ajunge ?i te intilnefti cu cei care cred in acelafi lucru fi preferi sa mori de foame decit sa cedezi I» «Ah, daca 1-ai fi cunoscut pe Bazille! » Un zimbet induiofator lumina aceasta evocare. Renoir se revedea la douSzeci de ani intrind pe Ufa atelierului Gleyre, о camerS mare, goala, tixita de tineri aplecati asupra fevaletelor. Printr-o Ufa de sticla, situata la nord conform regulilor, se revarsa о lumina cenufie peste un model
nud — un barbat. «Mo? Gleyre il obliga sa poarte indispensabili ca sS nu descurajeze clientele femininS.» In clasS, erau trei fete dintre care una era englezoaicS, micS, dolofanS, plinS de pistrui. De fiecare data, ea cerea ca modelul s3-?i scoatS «indispensabilii scurfi». Gleyre, un elvefian puternic, bSrbos ?i miop, nu admitea. Englezoaica ceru s3-i vorbeascS in particular. Ceilal|i elevi pretin- deau cS ?tiau ce-i spusese: « Mister Gleyre, eu cunosc chestia, am oun amant». §i Gleyre i-ar fi rdspuns: « Dar eu dzin sS bazdrez clientela din fopurgul Saint-Germain!» Renoir, о ?tim, purta la lucru bluza lui alba, lungS, de pictor muncitor. Ca ?i mai tirziu, cind cu Diaz ?i baiefii de prSvSlie, aceasta imbrScSminte provoca glumele celorlalji elevi, in general fii de oameni avufi care fSceau pe «artis- tul» 1 Erau chiar cifiva care arborau vestonul din catifea neagrS, fin3, ?i bereta. Renoir nu se simfea bine in acest mediu atit de diferit de acela al artizanilor parizieni, care fusese pina atunci al lui. Dar batjocura nu-1 atingea de loc. El era acolo ca s2 invefe s3 deseneze figurile. Acoperea hirtia cu trasaturi de cSrbune ?i, foarte repede, modelul unei pulpe sau curba unei miini il absorbeau cu totul. Frecventa ?coala cam de-о sSptSmina cind intr-o searS, la ie?ire, un elev s-a apropiat de el. « Mergi in direcfia Observatorului, eu locuiesc in rue Campagne-Premiere. » Atelierul Gleyre fiind pe malul sting al Senei, tata inchiriase о camera in cartier. Il remar- case ?i el pe interlocutorul s3u, un tinar frumos, «intr-adevSr elegant, avind eleganja acelora care ii pun pe valefii lor s3 poarte pantofii noi pentru a-i uza». Au mers impreunS ?i au traversal grSdina Luxembourg. О raz3 a soarelui de toamnS insuflefea peisajul. Erau acolo copii, mame, fete tinere, soldafi, multe culori care contras- tau cu cenu?iul straturilor auiul fiunzelor. Bazille spune cS cl chiar asta ar voi sa ajunga s3 redea in picturS.« S-a terminal cu marile compozifii clasice. Spectacolul viefii de toate zilele este mai pasio- nant.» Renoir n-a rSspuns. Atenfia lui se concentrase cu totul asupra unui copila? care urla, uitat in ciruciorul lui. Cifiva pa?i mai departe, doica asculta vorbele dulci pe care i le spunea un gornist husar. « Copilul asta are s3 se in2bu?e.» Nemaiputind sa indure, Renoir s-a apropiat ?i a zgilfiit timid cBruful. Copilul n-a mai plins. Aceasta lini?te nea?teptata a trezit in doicB simful datoriei. VSzind necunos- cutul aplecat asupra copila?ului, a inceput sa |ipe. Husarul s-a legat de Renoir. Mame amenin|Stoare se apropiau. «Hof de copii 1» Un gardian din grSdina Luxembourg a intervenit. Noul prieten al lui Renoir a explicat cum stStea treaba, a scos cartea sa de vizita 80
Iuindu-1 foarte de sus. Gardianul, zdpScit de aparenfa bogata a tingrului, I-a salutat inclinindu-se foarte adinc ?i i-a spus tatii: « S3 nu te mai prind ! » Cei doi prieteni nu ?i-au putut stapini risul. « Hai s3 bem о bere», a spus Bazille. Au luat loc la Closerie des Lilas. «Ce te-a facut s3-mi vorbejti ? a intrebat Renoir. Felul cum desenezi, a rSspuns Bazille, cred c3 tu e?ti cineva.» Intrerup povestirea acestei intilniri pentru a reveni asupra unui aspect al incidentului cu copila^ul. Tata mi-a vorbit adesea despre groaza lui de mul|ime ?i despre ostilitatea mulpmii fa|3 de el. Mi-a dat mai multe exemple de nein|elegeri. Cunoajtem incidentul cu Diaz ?i vinzStorii. Cum se explicS aceasta ostilitate a necunoscufiior in contradictie cu pasionata afecfiune pe care i-o aratau cei care il cunojteau? Inca о data trebuie s3 revin la ciudSfenia involuntarS a lui Renoir. Tinuta lui modesta nu ajungea sa ascunda aceasta anomalie, monstruoasa pentru cei neobi?nui|i, care este geniul.
Те obifnuiefti cu tot. Те obifnuiai foarte repede fi cu Renoir. Dar primul foe era surprinzStor. Persoana lui era tot atit de pupn convenfionala ca fi pictura lui. Este eterna poveste a rafoiului neascultator. lata un alt exemplu al raporturilor dintre Renoir fi mulpme. Cam tot in aceeafi vreme, intr-o zi cind se plimba printr-un cartier in plina construcpe, a simtit о imperioasa nevoie de-а se izola. In jurul lui nu era nimeni. S-a hotSrit sa profite de о deschi- zatura intre doua scinduri ca sSse ufureze. S-a descheiat fi s-a lipit de acea descbizStura. DeodatS a simpt о prezenfa in spatele lui. S-a intors ?i a vSzut un trecStor cu un aspect inofensiv. IndatS ce acesta a vSzut fafa lui Renoir a scos ppete man: « Un satir !... arestap satirul! » S-a cafarat pe о gramadd de materiale fi s-a adresat unui grup de mame fi copii, pe care tata nu-i vSzuse fi care se jucau de partea cealaltS pe fantierul parasit pentru moment. Trecatorului nu i-a fost greu sS-i convinga ca acest « indi- vid mirfav » se deda unui exhibitionism precugetat. Tata abia s-a putut incheia la loc fi a fters-o cit a putut de repede. О ceatd de cetafeni indignap, care «...pareau iefip din pamint», il urmSrea. Din fericire avea picioare bune. A alergat astfel un kilometru care nu se mai sfirfea, dar ceilalp nu-1 slabeau de loc. A zarit lanterna unui post de polipe. A intrat inauntru fi a cerut protecpa agenplor. Comisarul i-a fScut morala fi 1-a retinut pina cind adversarii lui, obosip, au renunfat sa-1 linfeze fi s-au impraftiat. Dar sa ne intoarcem la Bazille. Acest nou venit in viafa tatii era dintr-o familie bogata, din vechea burghezie pariziana. Parinpi lui il cunofteau pe Edouard Manet. El fusese primit de mai multe ori de maestru in atelierul sau. « Infelegi, Manet este tot atit de important pentru noi cum au fost Cimabue fi Giotto pentru ita- lienii din Quattrocento. Pentru ca Renafterea e pe cale sa vina. §i trebuie sa fim fi noi acolo. Il cunofti pe Courbet? » Bazille fi Renoir visau sa creeze un « grup » care ar fi dus fi mai departe cautSrile acestor maeftri. Ei intrevedeau impresionismul. Convertirea lor la cultul naturii era pe drumul cel bun. Nu mai ezitau sa fure muzeelor timpul pe care-1 petreceau contemplind feeria frunzelor de toamna. Cind auzeau vorbindu-se de vreun tinar pictor pe care «il framintau ideile noi», alergau dupa informapi. De fiecare data erau dezamagip fi dadeau peste «literap », pictori care ifi mai inchipuiau ca pictura e facuta ca sa spui о poveste. « Cind vrei sa spui о poveste, iei tocul fi scrii. Sau te afezi in fa|a unui femineu, intr-un salon, fi о povestefti!» Mi-era greu sa-i 82
smulg tatii citeva crimpeie referitoare la marea lui prietenie cu Bazille, la visurile lor, la lucrul lor. « De ce sS vorbim despre visurile a doi tineri exaltap ? Ceea ce conteaza la un pictor este ceea ce pune pe pinzS. Si asta n-are nimic a face cu visurile. Este culoare de cali- tate buna cu ulei de in ?i cu pufinS esenfS de terebentinS.» Alteori imi spunea: «Trebuie sS hoinSre^ti ji sS visezi. Atunci cind nu faci nimic, lucrezi cel mai mult. Inainte de-а face soba sS duduie, trebuie sa aduni lemnele ». Incercap deci sa-1 urmSrip !... « Impor- tant e, adSuga el, cS Bazille aveamult talent.. .?i curaj. Si trebuie sS ai curaj, cind ai bani, ca sa nu devii un om de lume ! Descoperirea naturii ne zapScea. » In schimb, ii pkcea sS se intindS asupra anec- dotelor care mi se pdreau neinsemnate. Una dintre ele era vizita am- basadorului Olandei la atelierul lui Gleyre. Fiica acestui diplomat voia sa invefe pictura. Gleyre era foarte emofionat. Persoana lui puternica facea mici plecSciuni $i gesturi amical respectuoase. « О elefS din dzara lui Remprandt $i lui Rupens, ge onoare pentru atelier ! » Elevii uitaserS, ca din intimplare, foarte vizibile linga perete, portrete ale modelului masculin, caruia ii suprimasera in mod voit indispensabilii scurfi. Ba chiar ii inzestraserS pe omul cel cumsecade cu avantaje care 1-ar fi facut gelos pe Karaghioz. Si Gleyre, ro?u tot, se grSbea sa intoarcS pinzele, indreptind vizitatorii spre biroul s2u personal, pe care-1 credea ferit de glumele de prost gust. Biroul era de partea cea- lalta a gradinifei. Se ajungea acolo printr-un peron care avea in fa|3 trei trepte de piatra. Un elev pozna? luase obiceiul sS punS pe ultima treaptS unul din acele obiecte din faianfa smSlfuita imitind la per- fecjie un excrement omenesc. Gleyre nu-i mai dsdea nici о atenfie, multumindu-se sa-1 indepSrteze cu piciorul. Ambasadorul, nevasta-sa $i fiicS-sa, nefiind la curent cu acest obicei, s-au opnt nedumerip in fata acestui obiect insolit, tronind glorios pe peron ?i care рйгеа cS vrea sS le bareze calea. « Nu dap atenfie, a spus Gleyre, о simbla varsS. » Si a luat obiectul in mind pentru a dovedi ambasa- doarei ca era vorba de о imitafie. Dar, in acea zi, printr-un mister care n-avea s3 fie kmurit niciodatS, era unul adevUratl Renoir mi-a confirmat povestea bine cunoscutS a lui Gleyre, care, oprindu-se perplex in spatele lui ?i privind indelung la ebo?a sa, a spus in cele din urmS: « Dinere tumneata ejdi foarde inte- minatec, foarde dalentat, dar s-ar sice ей tumneata piedeizi bentru a de amuza. — Evident, a raspuns tata, dac3 nu m-ar amuza, n-a? picta ! » Acest raspuns a fost considerat, pe drept cuvint, decatre mai mul|i autori ai lucrSrilor asupra lui Renoir ca о declarable de principii. 84
I
Bucuria pe care Renoir о simfea pictind nu-1 impiedica s3 fie un excelent elev. El a trecut in mod strSlucit examenele de anatomie, de perspective, de desen, de asemSnare. S-a clasat printre primii la examenele finale. Fantin-Latour, pe atunci in culmea gloriei fi care vizita citeodatS atelierul lui Gleyre, proclama sus fi tare admirajia lui pentru acest elev « a cSrui virtuozitate ne duce inapoi la Renafterea italianS». L-a invitat la el fi i s-a akturat lui Gleyre pentru a-1 punein garda contra «cultului nemSsurat pentru culoare». Renoir aproba, totdeauna politicos. Ca sS-i faca plScere lui Gleyre, « un director de pension dar un om cumsecade », i-a pictat un nud dupa toate regulile, «un nud de acadea fijnind dintr-un bitum negru ca noaptea, о lumina slaba invSluindu-i umdrul fi cu expresia chinuita care insojefte crampele de stomac». Gleyre a fost mai intii inmarmurit, apoi focat. Elevul lui dovedea ca ftie sa picteze «dramatic» fi totufi continue sS reprezinte oamenii «afa cum sint in fiecare zi de viafS». «Tumneata izi badzi joe de lume ! » Bazille a adus la atelier un tinar pictor tot atit de hotSrit ca fi el « sa dea foe pompierilor ». Era Sisley. Tatal s2u era un comerciant englez care se insurase cu о franfuzoaicS fi se stabilise la Paris. Dupa fiecare ?edin|3, cei trei prieteni se duceau sa bea о bere la Closerie fi se Msau prada discufiilor. Renoir era cel mai tinar, Sisley fi Bazille erau cu doi ani mai in virstS decit el. In sfirfit, a sosit Monet ca sa intSreasca cohorta. Virsta lui il plasa intre tata fi ceilalfi. DatoritS indrSznelii a ajuns curind feful grupului. Frank Lamy ?i alfi cifiva elevi ale cSror nume n-au ajuns pina la mine au venit s3 ingroafe rindurile tinerilor «intransigent ». Pissarro n-a lucrat niciodala la atelierul lui Gleyre. Bazille 1-a intilnit la Manet fi 1-a adus la reuniunile de la Closerie. Mof Gleyre sim|ea c3 sub birnele fcolii batea vintul revoltei. A surprins-o pe tinSra engle- zoaicS cu pistrui aplicind о tufa de vermilion pur pe sfircurile sinilor « figurii» sale; Gleyre a rofit. « E intecent! » Copila i-a r3spuns: «Eu sint pentru amorul liber fi domnul Courbet!» Pissarro fi Monet erau cei mai fanatici. Ei au fost primii care au proscris cu totul studiul maeftrilor, inv3{ind numai de la naturS I Corot, Manet, Courbet fi fcoala de la Fontainebleau lucrau numai dupS natura. Dar ei transpuneau, urmind prin aceasta invafStura batrinilor. « Intransigent! » aspirau sa fixeze pe pinza percep|iile lor directe, fara nici о transpunere. Ei considerau orice explicate picturala ca о abdicate. Renoir ii urma, dar cu unele restricti. 86
El nu putea sS uite femeile lui Fragonard. Voia s2 $tie daca Frago- nard, in portretele sale, pictase « ceea ce vedea el», sau aplicase refe- tele mo^tenite de la predecesorii sai. Dar curentul era irezistibil. $i, dup3 о scurta perioada de ezitare, «dopul»se scufunda cu entu- ziasm in acea baie de impresii naturale care constituia crezul noii picturi. Chiar inainte de a parasi $coala, Renoir se gasea fa{5 in fafS cu dilema intregii sale existence. Datele celor doua propuneri contrare aveau sa evolueze dar erau totuji acolo, impiedicindu-1 sa mai doarma. In timpul atelierului lui Gleyre, era vorba sa aleagS intre befia percepfiei directe $i extazul auster al invafSturii mae?- trilor. Foarte repede, dilema avea sa devina mai tehnica ?i s2 se situeze intre lucrul dupa nature cu toate neorinduielile, capcanele luminii soarelui $i lucrul in atelier, cu precizia rece a unei lumini disciplinate. Adevarata problema, aceea care poate fi considerate tema centrala a povejtii vietii sale, problema subiectivismului impotriva obiectivismului, Renoir va refuza intotdeauna sa ?i-o puna. Poate ca reflecfiile ?i amintirile adunate in aceasta carte il vor ajuta pe cititor sa dea in locul lui un raspuns problemei. Totul il indemna sa-i urmeze pe «intransigent!», dragostea lui pentru viaja, nevoia de a se bucura de toate percepfiile simfurilor sale, ve?nic treze, ?i talentul tovara^ilor sai. Scoala oficiala, imitarea imitSrii maejtrilor, era moarta. Renoir ?i tovarajii sai erau foarte vii. Lor avea sa le revinS sarcina sa reinsuflefeasca pictura franceza. Reuniunile «intransigenfilor» erau pasionate. Ei ardeau de dorinta de-а comunica publicului descoperirea adevarului. Ideile fi^neau, se incrucijau, declarafiile curgeau. Unui dintre ei a propus foarte serios sS se arda Luvrul. Tata a sugerat sa fie pSstrat pentru a se adSposti copiii in zilele ploioase. Convingerile lor nu-i impie- dicau pe Monet, Sisley, Bazille $i Renoir sa fie foarte sirguincioji la cursurile lui mo? Gleyre. Cultul naturii nu este incompatibil cu studiul desenului. Monet il « epata » pebietul om. Epata de altfel pe toata lumea, nu numai prin virtuozitatea, ci $i prin manierele sale. La aparifia lui in atelier, elevii gelo$i pe superba lui aparenfS 1-au poreclit« dandy »-ul. Chiar tata, atit de modest ca {inuta, era incintat de somptuoasa eleganfa a noului sau prieten. « N-avea un ban dar purta camaji cu manjete de dantela.» A inceput prin a refuza taburetul care i-a fost dat la intrarea sa,«... bun ca sa mulgi vacile !» In general, elevii pictau in picioare, dar aveau dreptul la un taburet. Pina atunci nimeninuavusesedegind sa discute despre aceste tabu- rete. Bravul Gleyre, ca sa faca recomandSri elevilor, obi^nuia sa se urce 87
pe prelungirea micii estrade pe care poza modelul. Tntr-o zi, 1-a g3sit pe Monet instalat pe locul lui. « Am nevoie s3 m3 apropii ca sa prind grenul pielii. » In afara prietenilor din « grup », Monet ii considera pe ceilalfi elevi ca pe о mas3 anonimS. « BScani. » Unei eleve, destul de drSgufS, dar vulgarS, care ii f3cea avansuri, i-a spus: « Iart3-m3, dar eu nu m3 culc decit cu ducese.. .sau cu servitoare. Media dintre aceste dou3 categorii imi face grea|3. Idealul ar fi servitoarea unei ducese ». Pissarro era foarte diferit. Era cu zece ani mai in virsta decit Renoir. NSscut in Antile, se exprima incet, cu un accent ufor cintat. Jinuta lui era neglijentS, dar cuvintele fi le alegea cu grij3. El avea sa devinS teoreticianul noii fcoli. Renoir a fost nevoit s3 p3r3seasc3 atelierul lui Gleyre fi s3 se intoarcS la lucrSrile lui de decorate. Nu mai avea un ban. Dar numai pentru asta, nu p3r3sea « marea picturS » fi rSminea un mem- bru fidel ?i activ al grupului. Familia era dezolatS v3zindu-l luind о direcfie atit de riscantS. « E un artist, dar are s3 moar3 de foame», spunea bunicul. Chiar Liza il sfStuia s3 fie prudent f i s3 fac3 portrete. « Chiar asta f i fSceam. Numai c3 modelele mele erau prieteni f i c3 por- tretele erau gratuite.» S-a ivit un ap3r3tor chiar in sinul familiei — Edmond, fratele cel mai mic. Nu renunfase la visul lui de a deveni scriitor. De fapt fi era. La optsprezece ani, colabora la ziare. El a scris primul articol despre fratele s3u, descriind reuniunile de la Closerie fi anunfind о nou3 mifcare printre unii tineri pictori. Tnainte de a parSsi acest capitol din viafa lui Renoir, s3 mi se permits s3 dau citeva extrase din cintecele pe care elevii lui Gleyre le lansau pe stradS pentru a afirma calitatea lor de artifti. La peinture a I’huile C'est plus difficile Mais c'est bien plus beau Que la peinture a I’eau. (Pictura in uleil E mult mai grea/ Dar mai frumoasa e/ Ca pictura cu apa.) Sau pe aria cintecului: Prends ton fusil, Gregoire (la-fi pu$ca ta, Grigore). Prends ton pinceau Gerome N’rate pas le train pour Rome 88
N’oublie pas I’jaune de chrome Ces messieurs sont partis A la chasse au grand prix. (la-fi pensula ta Ger6me/ Sa nu pierzi trenul de Rom’I Sa пи-fi uiji gal- benul de cram/ Domnii-aceftia au plecat/ Dupa premiul cel mare la vinat.) Ger6me1 avea vreo patruzeci de ani 51 mergea glorios pe urmele « pompierilor » $i tocmai primise marele premiu al Romei. Georges Riviere i-a adus aminte lui Renoir de fafa cu mine aceste naivitafi. Tata a ridicat din umeri: «Asta nu i-ar face rau nici unei mu?te!» Cind Renoir a pdrdsit decorapa de tot, s-a dus sa locuiascd la Monet. Executarea portretelor unor mici negustori pe care Monet avea dexteritatea sa-i descopere le dddea posibilitatea sa trdiasca. Pentru un portret li se platea cincizeci de franci. Li se intimpla sa treaca luni fard sd fi primit vreo comanda. Asta nu-1 impiedica pe Monet sd poarte tot cdmdjile lui cu dantela p sd fie clientul celui mai bun croitor din Paris. Nu-i pldtea nicicind, rdspunzind la facturi cu marepa condescendenta a lui Don Juan primindu-1 pe domnul Dimancbe. « Domnule, dacd mai insistap imi voi retrage clientela. » Si croitorul nu mai insista, plin de mindria de-а fi cro- itorul unui domn cu asemenea maniere. « Se nascuse mare senior ! » Top banii celor doi prieteni erau ingbipp de chiria atelierului, de salariul modelului ?i cdrbunii pentru soba. Pentru brand, procedau in felul urmator: funded fata care poza goald avea nevoie de sobd, puteau s-o intrebuinfeze $i ca sd-p gdteased mincarea, care era de-о simplitate spartand. Unui din clientii portretelor era bacan $i-i pldtea in naturd. Un sac de fasole pnea cam о lund. О datd ce se golea sacul, ca sd varieze, treceau lalinte. Si-a?a mai departe, mdrginindu-se la legume, care fierbeau singure ji nu trebuiau supravegbeate. L-am intrebat pe tata dacd nu era greu de digerat 1 Jean-Leon Gerome (1824— 1904), pictor francez. Profund impresionat de ciktoriile ficute in Egipt Orient, a incercat sS redea atmosfera, plinS de pitoresc ;i de culoare, a locurilor vdzute. De?i bun desenator, intreaga sa opera pjstrcazj о anumitd viziune fotograficS, lipsitS de poezie, de un realism mediocru. Membru al Institutului, a fost timp de 40 de ani profesor la Ecole des Beaux-Arts; nu i-a infeles pe novatori, le-a fost ostil ?i i-a considerat pe impresioni^ti ca bind « dezonoarea artei franceze ». 89
fasolea la toate mesele. « NiciodatS in viafa mea n-am fost mai fericit. Trebuie sa spun c3 din cind in cind Monet facea rost de-o invitafie la cinS fi ne ghiftuiam cu curcan impanat cu trufe, stropit cu chambertin. » Din acea vreme au ramas citeva opere, scSpate prin minune de mutSrile, distrugerile autorului, uitarile prin poduri fi alte cauze de disparifie. Renoir a pictat atit de mult, incit opera sa rezista cataclismelor naturale cit fi celor umane. Daca privim cu atenfie aceste opere salvate: portretul bunicii, acela al bunicului, al domni- foarei Lacaux, femeia adormitS, Diana la vinatoare, infelegem c3 francezii de acum о sutB de ani lasasera pentru mai tirziu criticile lor insultatoare. E о pictura buna, urmind buna tradifie franceza. MS mir numai ca n-au ghicit acel ceva care este la drept vorbind semnul geniului. Cum de n-au fost izbifi de seninatatea modelelor, care le inrudefte cu modelele lui Corot, sau cu acelea ale lui Rafael I Un critic, mi-a spus tata, a crezut ca discerne in Diana la vina- toare ceva din acea descoperire a naturii care avea sa-i faca sS urle pe parizieni zece ani mai tirziu. A vorbit despre justefea tonurilor fi a intrebuinfat chiar expresia «dragoste pentru carnafie». Asta 1-a flatat grozav pe tinarul Renoir. « Ma credeam Courbet. » Renoir, persoana in virsta care imi spunea povestea, vedea lucrurile altfel. « Am oroare de cuvintul ,,carnafie“, care a devenit pretenfios. De ce nu carne, daca tot sintem la asta. Mie imi place pielea, pielea unei tinere, trandafirie fi facindu-te sS banuiefti о fericita circulate a singelui. Imi place mai ales seninStatea.» El revenea mereu la « acea facultate pe care о au femeile de a tr3i numai in prezent. Vorbesc despre femeile care fac gospodarie, care lucreaza. Celor trindave le umbla prea multe idei prin cap. Devin intelectuale, ifi pierd simful eternitSfii fi nu mai sint bune de pictat». Apoi insista: « ... fi miinile lor devin stupide, inutile, ca acel faimos apendice, pe care chirurgii moderni au mania sa ni-1 scoatS !» Tn 1863, Renoir a prezentat la Salon о Esmeralda dansind. Tabloul a fost acceptat fi acest eveniment considerabil a fost primit ca un triumf de toata familia. Edmond Renoir a scris chiar un articol despre asta, ale cSrui urme au disparut cu desSvirfire. Renoir era neincrezStor. « E foarte frumos sS fii primit la Salon. Dar am fost primit in urma unei neinfelegeri. Ghiceam de pe atunci ca oficialii se vor intoarce contra noastra. In acel moment, mai aveam inca indoieli.» 90
Tnainte de rSzboiul din 1870, se situeazS cuno^tinfa cu Arsene Houssaye 1 ?i cu Theophile Gautier, care 1-a ajutat pe tata s3 « pla- seze » citeva peisaje ?i s2 faca primele vizite familiei Charpentier, dovada portretul doamnei Charpentier-mama, pictat in 1869. Prezentarea la marele editor a fost facutS prin intermediul lui Theophile Gautier. In fine, a avut loc intilnirea cu Cezanne. « Din primul moment, inainte chiar sS-i fi vazut pictura, infelesesem ca era genial. » Prietenia dintre cei doi bSrbap avea sa fina toata viafa. Ea se prelungejte ?i la descendenfi. Paul Cezanne fiul a fost pentru mine mai mult decit un prieten; nici nu mi-ar fi trecut prin minte s3-l socotesc altfel decit ca pe un frate. A murit dupa ce a trecut prin ocupafia nazistS. Si astazi inca, familiile noastre nu sint decit о singura familie, cu certurile $i afecpunile care nu au loc decit in cadrul ingust al limitelor unei anume intimitafi. Cita diferenja, totu?i, intre cei doi bSrbafi 1 Cezanne nu avea decit doi ani mai mult ca Renoir, dar parea mult mai in virsta. « SemSna cu un arici !» Mijcarile lui pareau limitate de о carcasa exterioara invizibila; vocea de asemenea. Cuvintele ie^eau prudent din gura lui, marcate de un accent din Aix, neverosimil, un accent care nu se potrivea de loc cu manierele controlate, exagerat de politicoase, ale tinarului provincial. Citeodata acest control scirfiia. Atunci pronunfa cele doua injurSturi preferate: « castrat» ?i « drace ». Preocuparea con- stants a lui Cezanne era « s2 nu lase pe nimeni sa puna stapinire pe viafa lui». Era neincrezStor. Renoir era tocmai contrariul sau. Nu ей ar fi fost un « nerod ». Era departe de a crede in bunSvoinfa univer- sal. Dar el socotea ей pentru neincredere ai nevoie de timp. « Mai mare daraua decit ocaua ! Се-mi puteau lua. N-aveam nimic.» Mi-a spus chiar, de mai multe ori, ей trebuie sa ?tii sa-i laji pe ceilalfi sS te fure. « Daca nu te aperi, ii dezarmezi. Si ei devin amabili. Oamenii adorfi s2 fie amabili. Numai ca trebuie sa le dai ocazia.» Cezanne n-a fost nicicind un membru foarte activ al grupului de prieteni care se lega din ce in ce mai strins in jurul lui Monet ?i Pissarro. « Era un solitar !» Dar le impfirtS^ea ideile ?i speranfele. El credea in «judecata poporului». Totul era sfi obfii sa fii expus, s3 forjezi u^ile «Salonului Domnului Bouguereau», ?i atunci 1 Xrsene, Housset numit Houssaye (1815 —1896), scriitor francez; a publicat ?i lucrSri de istoria artei, printre care: Istoria picturii flamande si olandeze, Salonul din 1844, Leonardo da P'inci. 91
meritul tinerei picturi avea sS fijneascS de la sine. Napoleon al 11 I-lea, «care la urma urmei eraun ticSlos cumsecade», cum spunea Cezan- ne, a dispus infiinfarea unui Salon al refuzafilor. Acest Salon n-a corespuns speranfelor novatorilor. Publicul nu s-a interesat de el $i jurnalele l-au pomenit ca pe-o initiative amuzantS a maiestSfii sale impSratului. Cezanne sosind la Paris contase mult pe prietenul s3u Zola, pentru a-1 ajuta sS «se impunS ». Cei doi concetSfeni din Aix fuseser2 impreune la colegiu. Intin^i impreune pe iarbe, sub pinii inalfi din Tholonet, visasere Parisul; impreune schifasere primele lor peisaje ?i rinduisere intiile lor rime. Zola era primit in familia Charpentier. Cezanne, prea selbatic pentru a frecventa societatea, prefera tovere^ia pictorilor ?i mai ales singuretatea atelierului siu. « Pictez naturi moarte. Mi-e frice de femeile model. Ticeloasele sint aici numai ca se pindeasce un moment de slebiciune. Trebuie se stai tot timpul in defensive ?i ip scape motivul! » Spera ce prietenul din tinereje «va vorbi pentru el». Dar Zola socotea ce protejatul lui nu era «ince copt». Era pe de-а intregul de partea picturii oficiale, aceea care spune ceva. Cind Cezanne ii vorbea despre preocuperile lui de « a gisi volumele », el incerca se-i demon- streze dejerteciunea unei asemenea ceuteri. «Ejti talentat. Dace ai vrea numai se ai grije de expresie. Personajele tale nu exprime nimic ! » Intr-o zi, Cezanne s-a superat. « Dar fundul meu exprime oare ceva? » N-a fost о cearte ci о recire de care Zola a fost incintat, ceci ii era cam ru?ine de prietenul seu. Pictura lui era pictura unui nebun ?i accentul il fecea insuportabil. Cezanne, lipsit de protecpa lui Zola, pierduse incetui cu incetui speranfa de a-i putea interesa pe amatori. Continue se picteze contind pe « posteritatea care nu poate se se injele ». Intr-o zi, a sosit strelucind de bucurie in atelierul pe care Renoir il imperjea cu Monet. « Am un amator! » Il gesise in rue de La Rochefoucauld. Cezanne se intorcea pe jos de la gara Saint-Lazare, dupe ce fusese « la motiv » la Saint-Nom-la-Breteche, ?i ducea sub braf peisajul. Un tiner il oprise ?i ii ceruse se vade tabloul. Cezanne sprijinise pinza de pereteleunei case, in umbre, pentru a evita reflexele. Necunoscutul se extaziase, mai ales in fafa verdelui copacilor: « Se simte гёсоагеа lor! » Cezanne spusese repede: « Dace ve plac copacii mei, luap-i. — Nu pot se-i pletesc.» Cezanne insistase ?i amatorul piecase cu pinza sub braf, ksindu-l pe pictor tot atit de fericit ca ?i el. Era un muzicant numit Cabaner. Cinta la pian in cafenele ?i n-avea para chioare. Mania de a-?i executa propriile sale opere fecea se fie dat afare de fiecare date. Tata il 92
gSsea foarte talentat. « Necazul lui era ей apSruse cu cincizeci de ani prea devreme.» Si Rivifcre mi-a vorbit despre el ca despre о fiinfa foarte talentatS, «in mod prematur abstract». Intr-o vreme cind toatS lumea se extazia pentru Meyerbeer, el nu recuno$tea decit doi compozitori: Bach ?i pe sine insuji. Privind aspectul lui exterior, tata spunea: « Putea fi luat drept un notar de provincie ». Rivifere, dimpotrivS, mi 1-a descris ca pe un boem extravagant in obiceiuri ?i finutS. Trebuie sS spun ей insuji Rivifere era mai« notar » decit e normal. Мй intind asupra lui Cabaner pentru ей numele lui revenea adesea in povestirile lui Renoir. Curind n-a mai p3r3sit grupul tinerilor pictori. latfi citeva cuvinte pe care le-a spus lui Charles Cros, poetul inventator, care il intreba, ca sS-l incurce, dacfi era posibil зй exprimi йсегеа in muziefi: « Mie mi-ar fi ujor, dar pentru asta mi-ar trebui concursul a trei orchestre militare!» Tot el spunea: « Tattl meu a fost un tip in genul lui Napoleon, dar mai pufin timpit». Mai tirziu, in timpul asediului din Paris, se plimba о datfi cu pictorul Goeneutte1 de-а lungul intfiriturilor care se indlfau in locul actualului bulevard Exelmans. Citeva obuze au cdzut la vreo sutfi de metri de cei doi hoinari. «Се-i asta? a intrebat Cabaner. — Obuze, a raspuns Goeneutte. — Cine le trimite oare? — Prusacii I Cine vrei зй le trimitS? >> Si Cabaner a dat acest rdspuns admirabil, insofit de un gest vag: «Stiu ji eu? alte popoare!» Bazille, care nu rupsese complet relafiile cu lumea mondenfi, aducea din cind in cind pe unui dintre prietenii sSi la reuniunile pictorilor de la cafenea. Era tindrul print Bibescu. Parinfii sSi erau intimii imparatului $i ai impdrdtesei. Noul venit a manifestat о anumitS simpatie pentru Renoir. A cumpdrat ni?te pinze ?i 1-a facut зй vindй altele ?i mai ales « ne-a scos pufin la lumina. Vine un moment cind trebuie эй te mai cioplejti pupn ». Tata nu credea in pictorul om de lume, care la ora ?ase dupfi-masfi iji schimba haina de catifea cu finuta de зеагй, care freeventeaza lojile dansa- toarelor, face curte duceselor, dimineafa se рНтЬй сй1аге in Bois de Boulogne sau face зептй la Gastyne Reynette. « Picteazfi intre doua dueluri, cind are timp. » El nu credea nici in pictorul ursuz, a carui hainfi de catifea in dungi este un repro? la adresa finutei de зеагй ?i al ейгш accent voit {йгйпезс иг!й sus ?i tare ^йШгПе lui cu « farina ». Тпсй о expresie de care Renoir fugea ca de ciuml «Asta тй face зй тй gindesc la Millet!» Бй nu se considere 1 Pictor ?i gravor (1854—1894), prieten 51 model al lui Renoir. (N.A.) 93
aceste infepSturi la adresa « unui badaran in mod voit» drept о aluzie la Cezanne. GrosoUnia acestuia avea totala aprobare a tatii: «El, cel pufin, nu se preface fi manierele sale exprimS intreaga finefe a sudului! » Dar Renoir i-a fost recunoscStor lui Bibescu de a-1 fi dus sa vadS « umeri goi», cum i-a fost fi lui Cezanne pentru cS i-a destSinuit severitatea gindirii mediteraneene, lui Monet pentru befia generoasa a nordicilor, lui Pissarro pentru transpunerea in teorie a propriilor sale cSutari. Fiecare dintre prietenii sSi contribuia la imbogSfirea unei comori comune de care Renoir, poate mai pStrunzator decit ceilalji, profita in mod sigur mai mult decit ceilalfi. El ftia sa se lase influenfat, raminind totufi el insufi. Darul lui Sisley era blindefea. « Era о fiinfa delicioasa. » Indeosebi femeile erau mifcate de sincera lui dorinja de-а le descoperi drumuri farS spini. Drumul lui Sisley avea sa ajunga un calvar. BunStatea lui avea sS-i joace feste. 0 privire de recunoftinfS, о stringere de mind il tulburau. «Nu era in stare s3 reziste unei fuste. Mergeam pe stradd, vorbeam despre ploaie ji vreme buna. DeodatS, Sisley disparea. Il descopeream facind pe amorezul. » Sa zicem cS alegea bine. Tata ifi amintea de servitoarea unui han din imprejurimile Parisului, la marginea unei paduri. « О fata superb^; eu о pictam, poza ca un inger. Sisley nu se multumea s-o picteze. Ea era nebunS dup3 el. Nu mai stiu cum s-a terminat povestea. Eu m-am inters la Paris inaintea lui. Treceam printr-o criza.» Stim despre ce criza vorbea Renoir. Ea avea sa-1 duca la indrSzneala expozifiei din 1874, la insultele criticilor fi ale publicului fi la afirmarea geniului sSu. Exista la muzeul din Colonia un portret al sotilor Sisley facut de Renoir, care i|i sugereaza о idee despre fermecatoarea atitudine a lui Sisley nu numai fafa de sofia lui, ci fa|3 de toate femeile. Nu numai expresia fefei, ci fi intregul trup al doamnei Sisley spune mai mult decit explicable mele despre increderea fericita care raspundea atenfiilor acestui barbat galant. Doamna Sisley era un model care pozase atit pentru tata cit fi pentru viitorul ei so}. Tata о respecta mult. « О mare delicatete, foarte bine crescuta. Poza pentru ca familia ei se ruinase nu mai ftiu cu ce. » S-a imbol- navit de-о boala care nu iarta. Sisley i-a fost foarte devotat, inmul- findu-fi atentiile, petrecindu-fi zilele linga fotoliul in care ea incerca sa se odihneasca. « Si banii se duceau ! » A murit, dupS о suferinfa groaznica, de cancer la limba. « Frumosul ei chip era schimonosit de tot. Nu trebuie mult pentru asta I... » 94
Unele reflectii nuanfate de admirape fi melancolie ma fac sa presupun cS intre tata fi Judith Gautier, fiica scriitorului, se intimplase ceva. Mi-o descria cu entuziasm pe aceasta « amazoand », alura ei, vocea, felul de-а se imbraca fi de a-fi mobila casa. « М3 primea intr-o camera in stil arab, a carei podea era acoperita cu piei de leu. Si ftia sa nu fie ridicola in acest decor. Era regina din Saba... ! » Admitea, cu melancolie, ca о femeie prea strSlucitoare nu-i facuta pentru un pictor. «Meseria noastra e facuta din rabdare, din respectarea anumitor reguli, asta nu se potrivefte cu marile izbucniri ale romantismului. Din cite ftiu de la Renoir, ghicesc neinfelegerea, ar trebui sa spun prapastia: din partea lui, admirapa nemSrginita pentru autenticitatea acestei adevarate fiice a tatalui ei. Din partea Judithei, descoperirea geniului, un geniu cu atit mai pasionant cu cit era bine ascuns sub aparenje neinsemnate. Dar Renoir, infeleptul, a priceput ca о asemenea femeie trebuie sS fie « urmata », ca e nascutS ca sa domine. El insufi nu voia sa domine; avea chiar oroare de asta. Dar ftia bine ca singura lui fansd de-а ajunge la un fel inca nedefinit, dar spre care il ducea intreaga sa fiinfa, era aceea de-a nu fi dominat. In 1866, Renoir a pictat Cabaretul matu$ii Anthony la Mariotte. Atita mi-a vorbit despre acel sat fi despre federile lui acolo cu Sisley, Bazille, Monet, Frank fi citeodata Pissarro incit, dupS moartea lui, am cumparat acolo о casa. Paul Cezanne fiul a venit dupa mine fi s-a instalat intr-o proprietate care ii aparpnuse lui Jean Nicot, cel care raspindise tutunul in Franfa, la sfirfitul seco- lului al XVI-lea. Plimbarile noastre in padurile fi poienile unde intransigenpi ifi incepusera cariera mi-au ingaduit sS pot situa cu precizie unui din decorurile importante ale nafterii impresionis- mului.
II Theodore rousseau, millet, diaz, daubigny, Corot lucrasera mult in jurul padurii Fontainebleau. Millet locuia tot anul la Barbizon, la marginea de nord a pddurii, acolo unde incepe ?esul cultivat in mijlocul cdruia i?i plasa acei fdrani senti- mentali care-1 agasau pe Renoir. «Лп^е/ц51-и1 pledase mai mult impotriva religiei decit toate discursurile comunarzilor», ?i se contrazicea imediat: «Sint un prost, uit cd oamenii adora cdrfile postale. Legenda auritd le-ar inspira fried!» $i Diaz pictase la Barbizon, ?i fdra indoiald in apropiere de acest sat, care incepuse a fi freeventat de parizieni, avusese loc incidentul relatat mai inainte ?i care-1 scosese pe Renoir in fafa lui. Monet ?i tata, care explorau regiunea in cdutarea « motivelor », fusesera insdreinafi de catre ceilalfi ?i cu misiunea de-а descoperi о « crijma » pldcuta, cu citeva camere. Sisley addugase: « Nu uitafi sa privifi servitoarea 1» Cei doi avangardi^ti au hotdrit sd pdrdseasca Barbi- zonul « unde te izbeai la fiecare coif de stradd de luerdrile lui Millet». Locuitorii mindri de marele lor om luau infafi^area personajelor din tabiounle sale «ca pariziencele in vacanfa in Bretania, care se cred obligate sa se gateased cu о bonetd de danteld, pentru a avea culoare locald ». Tncd о du^mand intima a tatdlui meu aceasta faimoasd culoare locald «inventatd totdeauna de cei strdini de loc ». El voia ca tofi oamenii sd pard ceea ce sint ?i critica fata din Douar- nenez care, numai ce coborise in gara Montparnasse, cd se ?i deghizase in parizianca. Nunfile fardnesti, care se fdeeau adesea incd in costumele regiunii inainte de rdzboiul din 1870, il umpleau de bucurie. Scripcile viorijtilor din sat il emofionau nespus de mult. Dar el voia sd fie autentic. Teama lui de deghizare se intindea 1 Cunoscuta pinzi a lui Francois Millet reprezentind fdrani rugin- du-se pe cimp la auzul clopotului de vecernie. 96
5i la arhitectura. Conacele normande ?i vilele italiene^ti din impreju- rimile Parisului, departe de Normandia Italia, il suparau. Eu obiectam ca Versailles-ul, cu care era de acord, e о i mi tape de palat italian. Fara ezitare, mi-a adus scuza acestei abateri de la tradipa geografica ?i a tuturor abaterilor de acela^i gen de la Luvru la Potsdam. Asta din cauzS c2 timp de secole toate perfecponSrile ne-au venit din Italia. Italienii au inventat tavanele, parchetele, incuietorile, drugii de la ferestre, ferestrele cu geamuri, scaunele, furculifele, mdtasurile care le imita pe cele chineze^ti, muselina la fel ca aceea din Mossul, muzica, teatrul, opera, toate formele posibile de viafa in societate. Era normal ca Ludovic al XlV-lea cind si-a construit castelul sa se ia dup2 moda |arii celei mai avan- sate din punct de vedere tehnic. Grav e cind arhitectul unei fSri avansate din punct de vedere tehnic, pastrind avantajul aceste’ tehnici, se-apuca sa copieze aparenfa exterioarS a stilurilor nu atit de evoluate. Stilurile bazindu-se la inceput pe utilitate, orna- mentele nefiind mai intii decit fericita prezentare a accesoriilor indispensabile, arhitectul in cauza e prizonierul accesoriilor care-au devenit urite din cauza inutilitSpi lor. De altfel, Renoir iubea Versailles-ul cu rezerve. «Nu e Partenonul.» Pentru el, marea arhitectura franceza inseamna catedralele de la Chartres, Vezelay, mai ales Maison des Hommes1 din Caen $i biserica din Toumus. « Cladiri care sint universale, raminind in acela^i timp franceze.» Nu mai e nevoie sS adaug ca aceste divagapi arhitecturale erau о nimerita ocazie de a-1 pironi la stilpul infamiei pe Viollet-le-Duc, mai periculos decit Victor Hugo. « Jgheaburile pe care le-a refScut sint de-un sentimentalism care behSie ! » Sfirsitul viepi lui Renoir a coincis cu inflorirea stilului « hotelier». Ii venea greu sa ma creada, cind ii descriam acest triumf al deghizarii. Albert Andre2, fratele meu Claude ?i eu 1-am dus intr-unul din acele temple ale gastronomiei, «inca un cuvint care nu-mi iese din gura». Ridea ironic in fafa naivitapi decorului, a birnelor false de pe tavan, scobite in dosul scindurilor subpri de placate, perepi, impodobip cu grinzi false, cu tencuiala falsS, cu crapaturi false, lasind pe alocuri sa se vada cSramizi false. Chelarul 1-a facut sa fie in culmea bucuriei. Bluza lui albastra 1 Abbaye aux Hommes (sau Abbaye Saint-Etienne) avind nava din secolul XI iar transeptul, corul ?i turnul din secolul XIII. 2 Pictor (1869— 1954), cel mai zelos dintre prietenii tineri ai lui Renoir. (N.A.) 97
de adevarat podgorean ?i boneta de bumbac erau о capodopera. Ne-a cSpStuit cu un Vosne-Romanee care ne-a costat о avere. Renoir ar fi preferat un simplu vin alb. Dar renunfarea la haina de seara nu ?tirbise de loc autoritatea personajului ?i am fost ferici|i ca am scapat a?a de ieftin. Aceasta iejire m-a adus din nou la Barbizon. Monet mi-a poves- tit despre un prinz pe care 1-a luat cu tata in acest sat. Aparenjele il fSceau s2 parS un loc modest, dar о tSbli|a nou-noufa ii proclama funcfia cu superbe litere rojii: Restaurantul artijtilor. «Ar fi trebuit sa ne ferim. Cuvintul artist ascunde totdeauna ceva dubios ! » I-a primit о femeie batrina. «Sint singura. Copiii s-au dus la Melun. » Calea ferata intre Melun ji Barbizon exista ?i a$a se explica afluenfa turijtilor in aceasta parte a padurii. « Putefi sa ne facefi о omleta? » a intrebat Monet. Batrina a inceput sa cotro- baiasca prin bucStarie. Umbla tare greu ?i nu mai termina. In sfir^it a descoperit citeva oua. « Nu-s sigura ca-s cele bune. Copiii pastreaza unele pentru cloaca. » A deschis un dulap in perete jegos unde erau trintite claie peste gramadS pahare nespSlate, rufe mur- iate, borcane cu dulceafa incepute ?i a scos un rest de slaninS. Cei doi pictori, dupa ce au aruncat о privire ingrijoratS la bucata de slanina a cSrei culoare parea bizara, au ajutat-o sa aprindS focul. CSpStind incredere, batrina a inceput sa povesteasca despre nenoro- cirile ei. LepSdase nenumarafi copii ?i unii se nascuserS morfi. Si fiica-sa avusese aceleaji accidente. Pentru asta se dusese la Melun, sa-1 consulte pe medicul de la spital. Tncetul cu incetui, Monet $i Renoir au fost cople^ifi de tristefe. Batrina a trebuit sS se a?eze ?i ei fi-au terminat omleta singuri. Si povestea continua sS ingra- mSdeascS nenorocire peste nenorocire moarle peste moarte. In timp ce atacau omleta, batrina a trecut la cei vii: о fetifa mutS, о nepoata cretina, un baiefel victimd a unui accident de cale feratS. Ouale nu erau proaspete ?i slanina mai tare ca о bucata de talpa. Monet ?i Renoir erau cit pe ce sa-?i dea farfuria la о parte, dar cite un nou dezastru ii impiedica de fiece data. I?i spuneau, din priviri, ca era imposibil sS mai adauge ?i aceasta jignire la un asemenea morman de nenorociri. Au mincat eroic intreaga omletS cu slanina, au platit, ?i-au luat in spate uneltele de pictori $i s-au dus la Mariotte. Pictorii din vremea aceea aveau stomacuri solide ?i picioare bune. NumSrul de kilometri strSbatufi pe jos de Renoir ?i prietenii sSi este neverosimil. Adesea tata mergea pe jos de la Paris la Fontainebleau. Sint ^aizeci de kilometri, totu^i. Ii fScea 98
in douS zile, oprindu-se sa doarma intr-un han la Essonnes. Monet ?i Renoir au gSsit la Mariotte, la doamna Mallet, un talent culinar care avea sa-i faca sa uite prinzul sarmanei batrine. Au gasit ?i paturi bune, motive « cu toptanul ?i la indenting » $i о servitoare a carei prospefime avea sS incinte ochii prietenului lor Sisley. Acesta ii ajunse din urma foarte curind, insofit de Pis- sarro. Bazille ii urma. Chiar Cezanne, salbaticul, a venit ?i el s2 picteze «aceste poteci de padure unde nu lipseau decit zinele». 11 interesa grozav povestea lui «Sylvain Collinet», veteran din marea armata care, neputindu-se consola de infringerea impSratu- lui, se retrasese la Fontainebleau pe timpul Restaurafiei. Incetui cu incetui, a trecut de la cultul lui Napoleon la cultul pSdurii; visari in la cour des adieux1 cu lungi plimbSri in aceasta pSdure cunoscutS atunci numai de braconieri. El $i cu cifiva tovara?i facusera potecile pe care mai umblam inca ?i botezasera locurile din padure cu aceste nume romantice care il incintau pe Cezanne: Valea ladului, Grota lui Kosciuszko, Masa Regelui, Balta Zinelor. Tot la Mariotte situez un alt cabaret, acela al matu$ii Anthony. Georges Riviere, care venea adesea la ginerele s3u Paul Cezanne fiul, era convins de exactitatea acestei atribuiri, dar nu putea afirma nimic, deoarece il cunoscuse pe Renoir abia in 1874. Gabrielle venise prea tirziu la noi pentru a putea ?ti. Pe Monet am uitat sS-1 intreb. Martorii viefii lui Renoir se raresc. Mariotte se compunea din citeva case de farani, presarate la incruci^area drumurilor dintre Fontainebleau ?i Montigny la Bourron. Padurea se sfirjejte linga cele dintii case, acelea dinspre nord. Cele din sud patrund in valea riului Loing, un riu fermecStor, curgind destul de repede ca sa nu fie monoton, cu maluri umbnte de arbori maiestoji. Corot a imortalizat malurile riului Loing. Renoir $i tovarS^ii sai aveau sS picteze mult acolo. La Mariotte, le-a sporit, daca a?a ceva mai era cu putinfa, simful realita|ii poe- tice ?i voinfa lor de a nu lucra niciodatS altfel decit dupS naturS. Dar nici unui dintre ei nu avea sa faca inca pasul care-i ducea spre impresionism. Mai erau, intre natura ji ei, destule amintiri ji destule tradipi. Numai dupa razboi, conform expresiei lui Monet. 1 Aluzie la momentul istoric al despSrfirii dintre Napoleon, in clipa abdicSrii (aprilie 1814), si comandantul gSrzii, in curtea de la Fontaine- bleau, moment care 1-a inspirat pe Horace Vernet in una din cele mai cunoscute pinze ale sale. 99
aveau « sS capteze lumina ?i s-o azvirle direct pe pmzS ». Tn tabloul pictat la mStuja Anthony, il recunoa^tem pe Sisley in picioare ?i pe Pissarro din spate. Personajul ras este Frank Lamy; in fund, din spate, о distingi pe doamna Anthony, iar in primul plan, in stinga, servitoarea Nana. Corcitura de canij culcat pe podea se numea Toto. T?i pierduse unul din picioarele dinapoi intr-un accident de marina. Tata incercase s2-i confecponeze un picior din lemn. Dar lui Toto nu-i plScea. Se descurca foarte bine cu trei picioare. Acum Mariotte e pingdrit de vile pretenpoase, fortSrefe din pietre de moarS care au crescut ca ciupercile in mahalalele Parisu- lui, mari sau mici. Totuji, mai sint inca destule case farane^ti vechi, care s2 justifice un pelerinaj. Porticurile mari ale fermelor pe care Renoir le admira sint incS acolo ji curple frumoase pardosite cu pietrele pe care fdranii se duseserS sa le fure in timpul Revolu- pei de la « pavajul regelui». Nu s-au mulfumit numai cu pavatul curplor, ci ?i-au construit din ele ?i anexe la casele lor. E gresie, piatra care crapa u?or la gerurile mari. Din cauza asta casele din Mariotte sint tencuite. Lui Renoir ii placea tencuiala, coloratS citeodatS in roz sau albastru-deschis, «inainte ca acestea sS fi ajuns culori ,,distinse“, care sS-1 impresioneze pe vecin ». Hotelul Mallet de azi, stabiliment important, nu este acela in care traiau pictorii. Dar cUdirea din vremea aceea exists inca. Pe cind locuiam la Mariotte, casa ii aparpnea domnului Guillot, care inchiria cai ?i trSsuri. E neschimbatS, avind curtea interioara in colful unei stradufe ce se terming in cimp. Exceptind ghivecele cu mu^cate ?i reclamele de bauturi, te-ai putea crede in vremea tinerepi lui Renoir. Adesea m-am ksat in voia imagmapei, ajteptindu-ma sS-I vad |i?nind la colpil strSzii, imbracat cu bluza de pictor, ducin- du-?i cutia, jevaletul ?i pinza, mergind repede, rSsucindu-^i bar- bijonul jaten-deschis, cu gestul nervos pe care i-1 jtiam, plin inca de prezenfa zinelor care-i pnusera tovarajie in penumbra padurii. De ce aveau oare pictorii secolului al XlX-lea о adevaratS pasiu- ne pentru pSdurea de la Fontainebleau? La romantici a fost urma- readescopeririiliterare a naturii inceputS in secolul al XVIIl-lea. Ei aveau inc3 nevoie de о naturS dramatica. Renoir ?i prietenii sSi erau pe cale de-а constata cS lumea, sub aspectul ei cel mai banal, e о feerie neciintitS. « Dap-mi un mSr intr-o grSdina de peri- ferie: mi-e destul! N-am nici о nevoie de cascada Niagarei I» Totuji, tata admitea cS latura teatrala a acestei paduri ii exalta 100
a?a cum ii exalta pe top cei contemporani cu ei. Dar pentru «intran- sigent », acest teatru nu era decit о trambulinS care avea s3 le permita s3 se apropie de insS^i structure lucrurilor. Dincolo de efectul ieftin al razelor de lumina strSpungind frunzijul, ei desco- pereau esenfa ins3?i a acestei lumini. In reprezentarea pSdurii, omiteau orice efect sentimental, orice chemare melodramatica, orice povestire, a?a cum fSceau $i cu reprezentarea fiinfelor omenejti. Copacii lui Renoir nu gindesc mai mult decit modelele sale. Aceasta rigoare nu-1 impiedica pe Renoir ?i pe tovarSjii sSi sa admire «trunchiurile atit de drepte ale fagilor ?i lumina albastrS strecurin- du-se prin frunzi^ul in chip de bolts. ji se рЗгеа ca e^ti in fundul marii in mijlocul catargelor corabiilor scufundate». Am folosit aproape textual aceste expresii ale tatii intr-o piesS de teatru pe care am intitulat-o Orvet. Dincolo de aceasta literature, Renoir descoperea ceea ce avea sS-1 duca la esenfial — mi^carea unei crengi, culoarea unui frun- zi? — observate cu aceea^i stSruinfa egoistS ca ?i cind ar fi privit cu luare aminte aceste fenomene dinauntrul copacului. Tntr-asta mi se pare casta una din explicable posibile ale geniului sau. El nu-?i picta modelele vazute dinafarS, ci se identifica cu ele ?i proceda ca atunci cind i?i picta propriul s3u portret. Prin model infeleg nu numai unui dintre copiii sSi, ci ?i un trandafir. IncS de pe vremea inceputurilor sale, a avut loc la Renoir povestea asta lungS de contopire cu modelul care avea sa se termine cu apoteoza ultimelor sale opere. « Crede-m3, totul se poate picta. Bineinfeles ca e mai bine sa pictezi о fata frumoasa sau un peisaj pkcut. Dar totul se poate picta.» Lui Renoir ii placeau pove$tile cu zine. Dar nu avea nevoie de Pielea de Magar ca s3-?i imbrace modelele cu rochii de culoarea zilei. Pentru el viafa de toate zilele era о poveste cu zine. « D3-mi un mar intr-o grSdinS de periferie !. . . » Cind picta, Renoir era atit de absorbit de subject incit nu mai vedea ?i nu mai auzea ceea ce se intimpla in jurul lui. Intr-o zi, Monet, in panS de figSri, i-a cerut ceva de fumat. Neprimind r3spuns, a cautat in buzunar unde ?tia сЗ-ji fine prietenul s3u pache- tul cu tutun. Aplecindu-se, a gidilat cu barba obrazul tatii care a privit vag fafa aceea la cifiva centimetri de-а lui, $i nu s-a mirat de loc. « A ! tu e?ti» ?i a continuat sa mijte pensula, abia re|inut3. A?a se intimpla ?i cu animalele in padurea Fontainebleau.«Cerbii $i ciutele sint tot atit de curioji ca ?i oamenii I» Se obi$nuiser3 101
cu acest vizitator tScut, aproape nemifcat in fafa favaletului sSu, fi ale cSrui mifcSri pareau ca mingiie suprafaja pinzei. MultS vreme Renoir habar n-a avut de prezenta lor. Cind se departa ca sa cin- tSreascS efectul, era un iuref. Zgomotul facut de copitele lor stri- vind mufchiul, la una din aceste retrageri, le-a descoperit prezenfa. Renoir a facut imprudenfa sa le aduca piine. « Erau tot timpul in spatele meu, ma impingeau cu botul, imi suflau in spate. Citeo- datS, trebuia sa m3 supar... Avefi de gind sS ma fasafi s3 pictez, da sau ba ? » Intr-o dimineafa, pe cind ifi afeza fevaletul intr-o poianS, nelinif- tit din cauza unui nor care venea «sS-mi schimbe lumina», 1-a mirat lipsa obifnuifilor sai tovarafi. Poate cS fuseserS impraftiafi de vreuna din acele groaznice vinatori cu haitafi: «Am chef s3 trag in acefti imbecili cu haine rofii. DacS exista infernul, eu ftiu care leva fi pedeapsa: vor fi urmSriji de cerbi pina la istovire !» Cind eram la capitolul suferinfei fizice, indiferent daca victimele erau animate sau oameni, imaginafia lui facea ca discujia sa-i devinS insuportabila. Dup3 о clipS, Renoir a ftiut care era cauza indepSrtSrii animale- lor. Fifiitul unor frunze in tufifuri i-a descoperit un vecin neobif- nuit. Simfindu-se descoperit, un personaj cu aspect nu prea atrS- gStor, fi-a facut aparifia. Hainele ii erau bojite fi minjite cu noroi, ochii inspaimintaji, gesturile brufte. Tata a crezut cS era un nebun care scSpase. A apucat bastonul ca pe-o armS, hotSrit sS se apere. Povestirea acestui incident era insojita de sfaturi practice privind minuirea bastonului in caz de atac. « Ss nu ridici niciodatS bastonul deasupra capului. Te descoperi si celalalt poate sS profite ca sS-ji dea о loviturS de cujit in burtS. Slujeste-te cum te-ai sluji de-o sabie, lovind cu virful. О loviturS cu virful in burtS ii taie respirajia ?i in timpul Ssta tu poji s-o intinzi. » Cind Renoir ifi pSrSsea lumea lui de luminS fi de forme, singura adevSratS, apropierea de pro- blemele vulgare putea sS parS de о naivitate nemaipomenita acelora care se supun obifnuinjelor momentului. Exists mods pentru toate. Pentru a face nodul unei cravate, a petrece vacanjele, cit fi a te apSra de un atac armat. Pe contemporanii tatii, care nu credeau decit in boxul francez sau in savatS1, i-ai fi uimit grozav dacS le-ai fi spus cS peste cincizeci de ani vei trinti la pSmint un adversar cu о figurS de judo. Gindiji-va cS lovitura cu virful bastonului 1 Lupti cu picioarele. 102
nu-i chiar atit de inocent3 pe cit pare. Dar sa ne intoarcem in pddu- rea Fontainebleau. Necunoscutul s-a oprit la ci|iva pa?i de tata ?i i-a spus cu о voce tremurinda: « VS implor, domnule, mor de foame I » Era un gazetar republican urmarit de polifia imperiului. Le scapase agenplor care veneau sa-1 aresteze sarind pe balconul apartamentului de-alaturi ?i fugind pe scara imobilului vecin. Se urease, la intimplare, in primul tren care pleca in gara Lyon ?i coborise la Moret-sur-Loing. De doua zile ratacea prin padure, f2r2 hrana. Sfir?it, prefera s2 se predea decit sa mai continue. Renoir a alergat in ora? ?i s-a intors cu о bluza de pictor ?i о cutie de culori. « О sS trecefi drept unul dintre ai no?tri. Aici nimanui n-o sa-i vina ideea sa va interogheze. "piranii ne vad sosind ?i plecind ?i nu se mai mira.» Raoul Rigaud a petrecut mai multe sSptSmini la Mariotte impreuna cu pictorii. Pissarro a gasit pri- lejul sa-i previna pe prietenii fugarului din Paris. Ace?tia au luat mSsuri ca sa-1 poatS trece in Anglia unde a a?teptat caderea celui de-al doilea imperiu. Asta e prima parte a poveftii. lata ?i urmarea: trecusera cifiva ani. A venit razboiul, infringerea, fuga lui Napoleon al Ill-lea. Voi povesti mai departe despre existenfa lui Renoir in timpul acestor evenimente. El s-a intors la Paris inainte de sfir?itul Comunei. Succesul lui Courbet, ajuns mare om politic, ?i darimarea coloanei Vend6me, considerate de catre pictor drept о reu?ita a destinului sau, nu i se urcasera la cap tindrului confrate. Comuna, imparat sau republica, asta nu spulbera ceafa care se a?terne intre nature ?i ochii omului. Si Renoir continue sS lucreze numai la aceasta tema care il interesa: risipirea cefii. Picta. Intr-o zi, cind i$i a?e- zase ?evaletul pe malunle Senei, cifiva soldafi din garda naponala s-au apropiat de el. Nu le-a dat nici un fel de atenfie. Timpul era minunat. Un soare splendid de iarna, galben-auriu, scotea in evi- dence in apa riului culori necunoscute pina atunci. Zgomotul indepartat al obuzelor versaillezilor cazind in bastionul din Muette abia tulbura murmurul apei zbatindu-se de chei. Dintr-o datS un soldat din garda a devenit bSnuitor. Pictorul asta care a?ternea pe pinza semne misterioase nu putea fi un pictor adevarat. Era un spion versaillez. Si tabloul lui era un plan al cheiurilor Senei destinat pregatirii unei debarcari a forfelor inamice. §i-a destSinuit bSnuiala unui alt soldat din garda. Noutatea s-a raspindit ca о dirS de pulbere. TrecStori ie?i|i ca din pamint 1-au inconjurat pe Renoir. Unul dintre ei insista sa-1 azvirle in riu. «Baia asta rece 103
nu m3 incinta de loc. Dar degeaba protestam! Soldatul din garda nationals a propus sS-l duc3 pe spion la primSria celui de-al Vl-lea arondisment unde aveau s3-l impure. « Poate c3 are ceva de mSrturisit.» О cucoanS bStrinS tinea тоф? s3 fie inecat. « Puii de pisicS ii inecSm. Si ei nu sint atit de vinovati ca el. » Din fericire, a cijtigat soldatul ?i tata a fost tirit la primaria celui de-al Vl-lea arondisment. Un pluton de execute era perma- nent de serviciu. Renoir ji pornise spre locul executiei cind 1-a vSzut trecind pe protejatul s3u de la Mariotte, mSret, cu о ejarfa tricolors peste pintec ?i urmat de un stat major imbrScat in uni- forme mSrete. A reujit sS-i atragS atentia. Raoul Rigaud a alergat la dinsul ?i 1-a imbrati?at. Atitudinea multimii s-a schimbat imediat. Printre soldafii din garda nationals, care prezentau onorul, tata 1-a urmat pe salvatorul lui pinS la un balcon ce dsdea in piata tixitS de curio^ii care veniserS sS asiste la executia spionului. Raoul Rigaud 1-a prezentat multimii. «Cintati marsilieza pentru cetS- teanul Renoir. » Il vad ?i acum pe tata inclinindu-se stingaci ji fScind cu mina gesturi timide drept rSspuns la aclamatiile care veneau spre el. A profitat de ocazie ca sS cearS un permis prietenului sSu ?i astfel a putut sS se ducS sS-?i vads familia care se refugiase la Louveciennes, in casa de la tarS a bunicului. Rigaud ii spusese inainte de a-1 pSrSsi: « DacS te prind cei din Versailles sS nu le arSti permisul. Те-ar impujca pe loc». Celslalt prieten al lui Renoir, printul Bibescu, avea mare influents in tabSra adverse. El a aflat din intimplare cS tata era la Louveciennes, a venit sS-1 vada ?i i-a facut rost de un permis versaillez. Renoir я ales un copac scorburos intr-o grSdina pSrasitS din capStul strazii Vaugirard, acolo unde se sfir^eau regimentele reactionare ?i unde incepeau cele revolutionare. Inainte de a trece peste granitS, ascundea in copac actul compromitStor ?i-l inlocuia cu cel valabil, fScind exact aceea^i operatie la intoarcere. Cind imi spunea povestea asta, Renoir nu uita niciodatS sS citeze versurile lui La Fontaine: « Inteleptul spune, urmind oamenii: TrSiasca regele, trSiascS liga !» Bubuiturile de tun nu mai conteneau. Dar pictura era mai puternicS decit prudenfa. Renoir incepuse un tablou cu un model la Paris ?i mai multe peisaje la Louveciennes. « Ei, drScie, lumina se schimbS atit de repede 1 >> 104
Episodul cu Raoul Rigaud m-a adus pina la Comuna, sarind peste rSzboiul din 1870. Infringerea n-a influenfat cu nimic des- tinul lui Renoir. La drept vorbind, n-a influenfat destinul nimSnui, afara de imparat, bineinfeles, ?i de cei cifiva politicieni care lui ii datorau situafia lor. Consolida pur ?i simplu cultul vifelului de aur, acest zeu nemarturisit al secolului al XlX-lea. Oamenii din vremea aceea il numeau prosperitate. Incepea epoca de aur a mijlocitorilor, a vinzatorilor, a jmecherilor. Negustorii de tablouri aveau s3-?i pSraseascS in curind pravSliile pentru a se stabili in «galerii ». Aristocrapa industriajilor, care luase locul nobilimii de vifS, avea sa lase sa treaca inainte elita celor care ?tiu sa prezinte marfa. Soarta acelora care о execute nu avea sa se schimbe in mod simfitor. Tata gSsea lucrul acesta foarte firesc. « Noi avem placerea de-а picta tablourile. Daca, pe deasupra, ne-ar mai umple ?i de aur, prea ar fi frumoasa soarta noastra!» Renoir nu-mi vorbea despre razboiul din ’70 decit pentru a-mi demonstra inca о data superioritatea politicii « dopului». Povesti- rea lui era departe de-а fi mareafa, era marcatS de-о imensa melan- colie. Amintirile din vremea aceea ii readuceau in minte de fiecare datS de-о mare pierdere despre care am sa va spun indata. Cu toate c3 nu facuse serviciul militar, trebuise sa se prezinte la centrul de recrutare de la H6tel des Invalides. Acolo a fost dedarat apt pentru serviciu. Prinful Bibescu, pus la curent cu aceasta situate, a insistat foarte mult sa primeascS a fi repartizat la statul major al generalului du Barrail, al carui aghiotant era el insu?i: « Ai sa-fi aduci cutia cu culori ?i ai sa te ocupi de pictura. Nemfoaicele, cu parul lor blond ?i cu obrajii ro?ii, vor fi pentru dumneata ni?te modele excelente. Evident, Berlinul nu e un ora? prea amuzant, dar poate ca garnizoana noastra va fi in Munchen. О sa ne plimbam pe lac ?i о sa bem bere buna ». Tata a fost foarte hotarit. Obligafia de-а merge sa se bata nu-i suridea. « Mi-e tare frica de detunaturi! Dar nu puteam suporta ideea ca un altul se va duce sa ia locul meu la lupta in timp ce eu voi face pictura cu generalul du Barrail. Daca acela ar fi fost omorit, eu mi-a? fi pierdut somnul pentru tot restul viepi. I-am spus lui Bibescu ca fineam mult sa fiu trimis acolo unde va decide soarta.» Bazille a acceptat propunerea lui Bibescu, nu cu gindul de-а se distra pictind, pe cind ceilalfi vor jarja cu baioneta, ci amefit de perspective de-a calari pe-un cal frumos, de-а se strecura printre ?uieraturile gloanfe- lor, mindru de-а purta mesajul care va decide soarta bStfiliei. 105
Renoir se temea c3 nu va fi chiar a?a: « I-au batut pe austrieci ?i, dac2 judec dup2 austriecii pe care i-am cunoscut, noi le semSnSm mult». Curentul a indreptat mai intii «dopul» spre un regiment de cuirasieri. Dar statul major francez tocmai hotarise sa mSreasca cadrele cavaleriei. « A?a vom ajunge mai repede la Berlin ! » Deci trebuia sa dresam caii. Cu admirabila logics a armatei, tata, al carui dos « nu atinsese nicicind un cal», a fost trecut la depozitul de remonta din Bordeaux. A stat tot timpul razboiului in acest ora?, apoi la Tarbes, departe de detunaturile care il fSceau sa tresarS. Ajungind la escadron, i-a marturisit sincer sergentului de cava- lerie cS nu ?tie sa calareasca « riscind sa fiu trimis la infanterie, dar fineam sa fiu cinstit». Subofiferul 1-a trimis la locotenent, care 1-a trimis la capitan. Acesta nu s-a mirat de loc. « Care fi-e meseria? — Artist pictor. — Ai noroc cS nu te-au facut artilerist.» Era un om cumsecade, cavalerist de profesie, adorind caii ?i adinc mihnit de ideea ca in curind va trebui sa se desparta de ei, pentru a-i trimite la « casapirea aceea inutila ». Pe fiica lui о pasiona pictura. « О sS-i dai lecjii. — Poate ca a? putea s3 invaf sa calSresc. — E о idee ! » Se nimeri ca Renoir sa aiba talent pentru calarie. In citeva luni a ajuns un cSlaref desavir?it. Capitanul ii rezerva caii cei mai nervo?i. « Renoir se descurca foarte bine cu ei. Ii lasa sa facS ce vor. Si pina la urmS fac ei ce vrea el.» Tinarul calaref avea pentru acele animate aceea?i ingaduinfa ca pentru modelele sale. « Eram foarte fericit. Capitanul ma primea ca pe-un copii de-al casei. О priveam pictind pe micuta si, in acelafi timp, ii fSceam portretul. Avea о piele admirabila. Ii vorbeam despre pnetenn mei de la Paris. Curind ea a fost mai revolufionara decit mine. Spunea c2 trebuie arse tablourile lui Winterhalter1. » Capitanul a fost trimis la Tarbes ?i 1-a luat cu el pe tata pe care noua meserie il pasiona din ce in ce mai mult. « Trebuie sa cuno?ti caii din Tarbes; pentru mine sint cei mai buni cai, puternici ?i avind singe arab atit cit sa le dea noblefe. Numai unui mi-a dat de furca. GSsise о ?mecherie. Se sprijinea cu toata greutatea lui de peretele de lemn al manejului, incercind sa-mi striveasca piciorul. Am incercat crava?a, mingiierile, bucafica de zahar — degeaba. Nu-i de mirare, calul avea fruntea lui Victor Hugo ! » Pictorul oficial al curfii lui Napoleon al Ill-lea. (N.A.) 106
Indata ce-a fost demobilizat, Renoir s-a inters la Paris, numai bine sS prinda Comuna. S-a apucat sa-?i caute prietenii. Aproape tofi pSrasisera capitala, asediata de alfi francezi, cred, afarS de Pissarro, Goeneutte si bine infeles muzicianul Cabaner care, trSind de pe-o zi pe alta, nu-^i putea ingadui luxul unei calStorii. Unui dintre ei i-a comunicat tatii moartea lui Bazille. Fusese omorit prea tirziu, atunci cind infringerea era evidenta, nu galopind pe-un cimp de lupta a la Delacroix, ci prostejte, cu lovituri de tun, la Beaune-la-Rolande, pe un drum plin de noroi pe care nemfii il umpleau de obuze pentru a mari zdpaceala printre fugari. Bibescu, din fericire ranit cu citeva zile inainte, scapase. Ni?te farani il ascunsesera intr-un hambar ?i-l ingrijisera. Renoir avea numeroase cuno?tin|e printre revolutionary Stim cit il admira pe Courbet. Si totuji a refuzat orice fel de pozifie oficialS. « Dopul! » Dar mai ales convingerea ca funcfia unui pictor este aceea de a picta. <<M-am dus s2-l v2d pe Courbet de mai multe ori. El nu se gindea decit la coloana VendOme. Fericirea umanitSfii nu tinea decit de prabu^irea acestei coloane.» Incerca sa-mi faca о idee despre ilustrul batrin imitindu-i accentul sisiit: « Coloana asta ne distruge ! » Renoir prefera sa nu se intinda asupra acestei perioade. Din pricina amintirii lui Bazille «atit de pur, un cavaler, prietenul tineretii mele ! » ?i pentru ca in timpul Comunei ?i dupa, mai ales, « se cam exagerase cu impu^cSturile ». lubea prea mult viata pentru a nu se terne de spectacolul mortii. «Erau oameni cumsecade, jlini de intentii bune, nu trebuie sa ne intoarcem la Robespierre. £rau cu optzeci de ani in intirziere. De ce sa arzi palatul Tuileries. 4u era grozav, dar nu era atit de pocit ca ceea ce avea sa urmeze I» La Louveciennes, Liza facea apologia Louisei Michel1 ?i a petrolistelor 2. Fara dorinta de a fi ironic, tata i-a propus s-o ia cu el cind se va intoarce la Paris: « Clemenceau te va prezenta !» Dar Leray a protestat energic: « Locul sofiei este la casa ei ». MultS vreme avea sa se faca glume in familie pe socoteala Lizei, numind-o « revolutionary in camera ! » 1 Louise Michel (1830— 1905), institutoare, a luat parte activS la lup- tele Comunei din Paris. 2 Nume dat femeilor care in timpul Comunei provocau incendii cu ajutorul petrolului. 10S
Comuna a fost infrintS. Versaillezii au intrat in Paris. Execupile reacponare le-au inlocuit pe cele ale tribunalelor poporului.« Singura execupe pe care о admit este aceea a lui Maximilian din tabloul lui Manet. Frumusefea negrilor scuza brutalitatea subiectului.» Courbet a fost arestat si s-a vorbit foarte serios de impu^carea lui. Oare intervenpa lui Bibescu, prevenit de catre prietenii sai pictori, 1-a salvat? Posibil. Inainte de a parasi Comuna, citez inca о cugetare de-а lui Renoir: « Erau ni^te nebuni, dar aveau acea mica vapaie care nu se stinge ». Nu avea sa mai traiasca destul ca sa vada acea mica vapaie ajungind о mare lumina. Numele cafenelei Guerbois unde tinerii pictori se adunau, in jurul lui Manet, dupa '70, era rareori pomenit in discutiile noastre. In schimb acela al cafenelei La Nouvelle Athenes revenea adesea. Paul Cezanne fiul m-a dus intr-o zi ca sa luSm о « romana » inainte de razboiul din ’14. Pejtii ji fetele din Place Pigalle ii inlocuisera pe Manet, Cezanne p Pissarro. Tncercam sa mi-1 inchipui pe Van Gogh, adus de fratele sau, a?ezindu-se la masa la care Gauguin p Frank Lamy discutau despre pictura cu cutitul. Era greu sa substitui fefele barboase ji insuflepte ale tinerilor pictori ai secolului trecut, fefelor barbierite, solemne p ingrijorate ale noilor clienp. Astazi decadenja e complete, prabuprea fara scapare. La Nouvelle Athenes, sub alt nume din fericire, p cu decorapa refacuta in intregime, a ajuns о circiuma a pedera$tilor. $i nici chiar asta nu garanteaza viafa acestor perep vizitap de umbre ilustre. Ultima incercare de salvare se prezinta azi sub forma unui « monoprix » 1 al strip~tease~ ului. Douazeci de trupuri goale la prepil unui bilet de cinema. Sarmanele fete defileaza, expunindu-ji farmecele lor obosite, in locul de adunare al acelei ?coh franceze care purificase nudul, il eliberase de orice gind desfrinat. Imi spun citeodata: « Се-ar fi daca tata ar vedea asta 1 » Evocarea lui Renoir ma readuce de indata la о justa apreciere a lucrurilor. Stiu bine се-ar fi spus el: « Locul e plin de curent. Bietele fete au sa capete guturai». Mai mult decit discupile patimaje de la cafeneaua La Nouvelle Athenes 1-au interesat pe Renoir, in perioada dinaintea casatoriei sale, intrunirile de la familia Charpentier. Cuno^tea aceasta familie deoarece, in 1869, pictase portretul mamii. Dar frica de-a «se introduce p a trece drept un arivist» il impiedicase sa reia vizitele. Reluarea relapilor s-a datorat unei expozipi organizate, la cipva 1 Pref unic (fr.). 109
ani dupa razboi, la Hotel Drouot de cStre tata, Berthe Morisot fi Sisley. Berthe Morisot era cumnata lui Manet, care era el insufi un bun prieten al lui Charpentier. Acesta a venit s3 vada expozifia ?i a cumparat de la Renoir « malul unui riu cu un pescar », pentru о suta optzeci de franci. Luind tabloul, a insistat ca tata sa vina la intrunirile care facusera celebru « salonul » doamnei Charpentier. Reputafia nu fusese ftirbita. Aceasta autentica fi distinsa doamna reufise minunea de-а reinvia spiritul saloanelor din vechiul regim. Tofi cei care aveau un mime in literatura se imbulzeau la primirile de vineri. Soful ei publica lucrarile celor mai buni autori ai tinerei fcoli. El ii sprijinea pe naturalifti, cum ii sprijinise pe neoromantici. Maupassant, Zola, fratii Goncourt, Daudet erau credinciofii tova- rafi de masa ai casei. Chiar Victor Hugo aparea citeodata acolo. In pictura, Charpentier era ferm de partea «intransigenfilor», inainte chiar ca ei sa devina «impresioniftii». Dintre politicieni invita pe Gambetta, Clemenceau, Geffroy, pe to|i aceia care fusesera adversarii imperiului fi ai lui Mac-Mahon. A infiinfat fi un ziar, La Vie Modeme, a carui conducere, redactare fi editare fi le-a asumat unchiul meu Edmond fi al carui scop principal era apSrarea tinerei picturi. Si-a dat sprijinul la deschiderea unei galerii in care s2 poata fi expuse operele impresioniftilor. Aceasta ultima intre- prindere s-a dovedit prea deficitara. A fost nevoit sa inchidS galeria. Relafiile dintre Renoir fi familia Charpentier ne apar foarte clar in tablourile pe care tata le-a pictat in mijlocul acestei familii. Nu numai ca era placut sa-i frecventezi pe acefti mari burghezi, dar era fermecator sa-i pictezi. « Doamna Charpentier imi aducea aminte de iubirile mele de adolescent, modelele lui Fragonard. Fetifele aveau gitul plin de gropi|e. Mi se faceau complimente. Uitam ofensele ziariftilor fi aveam modele gratuite fi pline de bunSvoin|a. » La familia Charpentier, Renoir 1-a cunoscut pe Berard, care i-a devenit un prieten devotat. Tata a petrecut multa vreme in castelul familiei Berard, in finutul Caux. Si acolo a gasit о mulfime de modele benevole. Picta neincetat. Cind nu mai avea pinza sau hirtie, picta ufile fi peretii, spre marele necaz al bunei doamne Berard care nu impartafea admirafia « oarba » a sofului ei pentru pictura invitatului lor. Sederile si lucrarile lui Renoir la familia Charpentier fi la familia Berard au fost descrise mai bine decit af putea-o face eu de catre moftenitorii acestor doua familii: Renoir la Wargemont, pentru relafiile cu familia Berard, fi Renoir- Copii, pentru debuturile la familia Charpentier. Sa-mi permitefi 110
s2 extrag fapte generale fi inca о data sa tree la anecdota. Pe asta о ftiu de la mama, care о ftia de la Berard. Tata, pe cind picta in padurea din Marly, fi-a amintit deodata ca era invitat la un mare di- neu la familia Charpentier. Acolo avea sa-1 intilneasca pe Gambetta, atotputernic pe-atunci. Charpentier voia sa-1 convinga pe primul-mi- nistru sa-i incredin|eze lui Renoir decorarea unui mare panou pentru noua primSrie. Tata ifi adunase repede lucrurile, le ISsase la bunici la Louveciennes, fi alergase, cum ftia el, la gara din Marly unde a ajuns tocmai la timp ca sa asiste la plecarea trenului spre Paris. Seful garii, care il cunoftea, i-a permis sa sara intr-un marfar care urma sa treaca indata. Trenul acela 1-a lasat la triajul din Batignol- les. Tata a iefit fara nici о greutate de acolo fi a alergat ca un nebun in acel cartier care pe atunci era о periferie indepartata. In sfirfit, о birja pindind clienfi 1-a cules de pe drum fi 1-a adus acasS, unde s-a imbrScat intr-o clipita. Fasoanele astea cu finuta pentru serate il agasau, fi, ca sa ciftige timp, in loc sa-fi schimbe camafa, se mulfumea sa aranjeze in graba о combinafie ciudata dintr-un guler fals fi un plastron « care faceau treaba ». Acest obicei era de altfel destul de raspindit. Ajuns la familia Charpentier, i-a intins solemn valetului jobenul, fularul, manufile. Apoi fi-a scos pardesiul fi a intrat in salon, inainte ca omul uimit sa fi avut timp sa-1 opreascS. Aparijaa lui a fost primita cu un nesfirfit hohot de ris. In grabs, uitase sa-fi imbrace haina fi era in camaja. Charpentier, amuzat, fi-a scos fi el haina. Tofi barbapi 1-au urmat. Gambetta a dedarat cS era foarte «democratic». Si dineul a continuat cu obifnuita veselie. Charpentier i-a dezvaluit cu sinceritate lui Gambetta ideile sale privitoarc la dccorafic. «Acest tinar artist poate sa reinvie fresca. Ce glorie pentru Republica dumneavoastra.» Tribunul 1-a luat pe Renoir deoparte. «Noi nu putem sa va dam comenzi. Nici dumneavoastra, nici prietenilor dumneavoastra. Guvernul ar risca sa cada. — Nu va place pictura noastra? — Dimpotriva, e singura pictura care conteaza, fi cei carora le dam comenzi n-au nici о valoare. Dar asta-i! — Cum, afa? — Sintep revoluponari! » Tata nu se dumirea. N-a putut sa se stapineasca sa nu i-o intoarcS: «Pai, dumneavoastra? Ce sintefi oare? — Tocmai de aceea, a rSspuns Gambetta, trebuie sa ni se ierte originile fi pSrerile, fi sS impunem legile noastre democratice sacrificind ceea ce nu e prea important. E mai bine sa vedem Republica traind cu picturS proasta decit s-o vedem murind cu arta mare ». Ill
Tata imi vorbea adesea despre slabiciunea pe care о aveau femeile pentru Gambetta « cind era la putere ». Care mai de care se lupta sa ajunga sa se a?eze pe un taburet la picioarele lui. Il vedeai apSrind numai dintr-o corola de umeri goi. El era sensibil la aceastS parada. Acest meridional voinic ji paros se aprindea repede. « Ele о jtiau, ticSloasele, ji in fiecare zi decolteurile erau mai provocatoare. » Si apoi a urmat prabu^irea. In ciuda simbriilor date pictorilor pompieri, ministerul a cazut. Tata 1-a intilnit pe Gambetta la familia Charpentier citeva zile mai tirziu: «Е ingro- zitor 1 Nici о ti{a ! » Inc3 un incident foarte nevinovat, dar care-1 distrase mult pe Renoir, ji ne da posibilitatea de-а ne face о idee despre caracterul «de treaba» al seratelor de la familia Charpentier. Unul dintre obijnuipi salonului era Charles Cros, « un individ extraordinar». Prietenii lui pretindeau ca inventase telefonul cu doi ani inaintea lui Graham Bell, dar cS bancherii francezi fuseserS prea timizi ca sa se intereseze de aceasta inventie. El insu^i se socotea drept un poet ratScit din curiozitate in chimie ji fizica. Tocmai i se publicase la Charpentier un volum de versuri intitulat Caseta de Santal. Il adora pe Cabaner, care ii punea versurile pe muzica. L-a adus cu el la о reuniune muzicala la editor. Cabaner trebuia sa interpreteze citeva din compozipile sale pe versurile lui Cros. Era un foarte bun pianist. Avea о voce destul de bund ca sa-p pop face о idee despre melodie, sau mai degraba despre lipsa de melodie, deoarece Cabaner rupsese relapile cu aceasta «fata a tuturor ». Totul a mers bine pina la о anumita bucatd in care se descria furtul unei mierle. Dar Cabaner avea un mic defect de pronunpe din cauza caruia ii era gfeu sa pronunfc litcra I. La el ajungea d. Va dap seama ce-a ie^it din mierla. AscultStorii se priveau incremenip crezind ca era о indrazneala a poetului. Gros era foarte nenorocit. La terminarea bucapi, a spus: « Nu e vorba de ceea ce credep dumneavoastra, ci de acea pasare atit de obij- nuita in satele noastre ?i numita in mod vulgar mierla. — Pacat, a raspuns Villiers de Г Isle-Adam, care in seara aceea se hotarise sa-?i plimbe fafa-i chinuita in marea societate, precizarea dumnea- voastrS rape^te operei orice sens ezoteric». Am acasa la mine un medalion de bronz reprezentind profilul unei tinere femei. A fost turnat pe motivul central al unei rame de oglindS pe care Renoir о sculptase pentru casa Charpentier. Pentru aceasta incercare decorative, intrebuin|ase о invenpe engle- 112
zeasca pe care un funcfionar al galeriei Durand-Ruel credea c-o poate lansa in Paris, cimentul Mac Leash. Era un amestec de ghips si de gelatins cleioasS care avea preten|ia sa inlocuiascS marmura. Rama a fost distrust, acum ci|iva ani, la darimarea palatului Charpentier. Medalionul a putut fi scos. El imi amintejte neobo- sita activitate a tatii, gata totdeauna sa «incerce orice », cu riscul de-а se intoarce apoi la paleta ?i pensulele sale. Cimentul Mac Leash a trebuit sS cedeze locul « stucaturilor italiene», mai u?or de intrebuinjat ?i mai ieftine. In evocarea anilor care au precedat ?i au urmat rSzboiului din 1870, am trecut sub tScere prietenia strinsS a lui Renoir cu douS personaje care au jucat un rol in formafia sa, pictorul Lecceur ?i Liza, о tinarS femeie incintatoare care i-a pozat lui ?i altor pictori. Imi lipsesc informafiile directe asupra relafiilor acestui trio. Tot ceea ce $tiu este ca Renoir ji Lecoeur s-au dus sS locuiasca pentru citeva luni la parinfii Lizei, in Ville-d’Avray. Unui dintre motivele pentru care descrierile limbajului ?i al comportarii lui Renoir se deosebesc la diferi|ii autori este cS el insufi se schimba, cel pu|in in aparen|a, dupS persoanele cu care avea de-а face. SemSnind intr-asta cu personajele lui Shakes- peare, limbajul ?i comportarea lui se adaptau interlocutorului sau. Hamlet nu se exprimS in acela^i fel cind se adreseaza regelui, actorilor sau groparului. §i, totuji, cita statornicie in acest personaj obsedat de о singura idee. Renoir, tot atit de statomic ca Hamlet, ca Goya sau Pascal, socotea de prisos sa-?i cheltuiascS energia atacind unele pSreri care nu atingeau ceea ce pentru el era princi- palul. Acest barbat « care nu era de fel incfipajinat», cum spunea el insuji, i?i urma calea cu statomicia unui pelerin care se duce la lerusalim. Nimic nu-1 putea abate de la scopul sau real. In mod ciudat, dac3 anumite chestiuni i se pareau c2 pot fi trecute cu vederea, de pildS tot ceea ce finea de politica ?i de interesele sale particulare, unele amanunte capStau in mintea lui о importanfa care ii surprindea chiar pe cei din intimitatea sa. Lumea lui Renoir nu era impdrjita in felul cum о impSrfeau ceilalfi. Asta e explicafia c3 a putut trece prin Comuna $i multe alte evenimente foarte insemnate fSra a fi tentat sa participe. Recunojtea existence etichetelor, chiar unele forme diferite ale recipientelor, dar nu credea c2 aceastS prezentare poate influenza 113
mult calitatea confinutului. Recunoftea ей exists accent nemfesc, accent marsiliez, ipocrizie protestantS, habotnicie catolica, grandi- locvenJS republicana, orbire monarbistS, dar aceasta haina exterioarS acoperea indivizi pe care el ii clasa cu totul altfel. Eu ghicesc unele clasBri. Stiu, de pilda, ca internaponala fetelor «a caror piele nu respinge lumina» constituia о categoric a lumii lui mai insemnata decit categoria germana sau franceza, decit diviziunile politice sau religioase. Granina mare pentru el era intre cei care percep fi cei care judeca. Nu credea in « fantezie » f i era in mod hotarit de partea instinctului, in opozifie cu inteligen|a. Far a a infelege о iot3 din limba lui, s-ar fi simpt frate cu un olar chinez din secolul II. Se simfea insS strain fa|3 de mulp francezi. In ce privefte religia era de-о toleranfa absolute. Ii era greu зй admita ей un sfert de miliard de hindufi n-ar putea avea dreptate de patru mii de ani. De ce ar fi dreptatea de partea noastra, ji nu de partea lor? Oare cum ar fi putut Dumnezeu sa ia hota- rirea arbitrara de-а se arata locuitorilor de pe malurile Senei fi de-а se ascunde celor de pe malurile Gangelui ? «Si-apoi, daca eu am chef sa ador un iepure aurit, de ce oare mi s-ar interzice.» Zimbea amuzat. « De altfel, religia iepurelui aurit e tot atit de Ьипй ca oricare alta. Ii fi vad pe marii preop impodobip cu urechi lungi.» Era in mod hotarit pentru folosirea limbii latine la catolici « nu numai pentru ca e о limba universal, dar mai ales pentru ca nu о injeleg credinciofii. E foarte important sS fii obligat sa te adresezi lui Dumnezeu intr-o limba secreta, о limbs diferita de aceea in care cumperi de dou3 parale cartofi prajip». Apara fi spovedania: «о necesitate, о supapa de siguran|a asemanatoare cu acele ciuperci man care se vad pe locomotive. Sa te pop spovedi unui necunoscut, cuiva a cSrui fafa este ascunsa fi care n-o sa se ducS зй-р repete confidence nevesti-si, pe colful pernei! Asta poate impiedica crime! » Renoir intra rareori in biserica, asta ca зй nu spun niciodata, dar el nu era convins de explicapa materialista a universului. Acest univers raminea pentru el, in ciuda analizelor fi a micros- coapelor, plin de forfe misterioase. « Ni se spune ca un copac nu-i decit о combinape chimica. Mie imi place mai mult sa cred ей 1-a creat Dumnezeu fi ей in el locuiefte о nimffi.» Il umplea tristefea cind trebuia зй considere apa verde, care se izbefte de stincile din Antibes, drept un cocteil de oxigen, de hidrogen fi de с1ошгй de sodiu. « Oamenii incearca эй-i suprime pe Neptun 114
fi pe Venus. Zadamic insa. Ea este acolo pentru vecie! aja cum a pictat-o Botticelli.» Alta pozifie foarte fermS de-а lui Renoir era aceea cu privire la virginitatea Mariei. Pentru el, aceasta credinfa era simbolul perfect al economiei de mijloace, principiu al conduitei acfiunilor sale in pictura ca fi in viafa. In jargon ftiinfific nu-i altceva decit teoria venitului. Unii bucStari au rezultate excelente datoritS unor cheltuieli mari, kilograme de unt in tocane, litri de coniac in sosuri. E bun dar greoi, fi-1 trimite pe client drept la spital. La pSrinfii mei se faceau tarte minunate cu о « nucfoara de unt» in aluat. Era mult mai bun fi usor de digerat. Mama cunoftea acest mod de-a gati de la Marie Corot, care nu era ruda cu marele pictor, dar ii fusese bucatareasS pe cind traia. « Ea gatea a?a cum picta Corot. » Muntele care nafte un foricel era pentru Renoir simbolul perfect al metodelor de producfie moderne. Preferinfele lui erau fSra inconjur pentru mufuroiul de cirtifS care ar fi nascut un elefant. Se despaduresc munfii, se distrug pSdurile, ca sS le dai oamenilor un ziar dimineafa in care adesea nici un rind nu merits sa fie citit. Sint pagini fi iar pagini, care reprezintS moartea mSrefilor pini din Canada sau din Oregon fi toate astea pentru reclame copik- refti care elogiaza calitatea unui cosmetic sau al unui produs pentru lecuirea batSturilor de la picioare. Montaigne, in citeva volume, reprezentind numai sacrificiul citorva cirpe vechi, spunea mai mult decit douSzeci de asemenea ziare. Unii pictori acumuleazS culorile pe paleta lor. Fiecare nuanfS a tabloului este obfinutS dintr-o culoare scoasa dintr-un tub diferit. Aceste culori, datoritS chimiei moderne, sint de-о stralucire fi de-о bogSfie necunoscute color batrini. $i cu toate astea, rezultatul cheltuiehi, al intregii ftiinfe, rSmine tern. Renoir picta cel mult cu vreo zece culori. Erau mici gramSjoare aranjate frumos pe о paletS foarte curata. Din sarScia asta apSreau matasurile lui sdipitoare fi carnafiile acelea luminoase. Pentru el, povestea tinerei evreice din Galileea care, fara sa se fi pingarit, fara sS-fi piardS nimic din prospefime, nSscuse totufi un Dumnezeu, constituia un mesaj de care el socotea cS va putea profita. Marea impSr^ire a lumii lui Renoir era poate intre respectul pentru mijloacele pe care natura le pune la dispo- zifia omului fi risipirea acestor bogatii, intre dorinfa de a nu schimba opera Creatorului f i incercarea orgolioasa de a rastuma acest echilibru. Deoarece sintem la capitolul religiei, dafi-mi voie sS adaug citeva cuvinte cu privire la Renoir fi ateism. Mul(i dintre prietenii 115
sai, unii foarte dragi ?i foarte intimi, erau atei. Ei erau convinji cS Renoir e de-ai lor. Li se pSrea imposibil sa faci picturS atit de revolutionary ?i in acelaji timp sa crezi in Dumnezeu. Dimpo- trivS, alfi prieteni, catolici fervenfi, nu puneau la indoiala, habot- nicia tatii. Lui ii era atit de fricS sa nu-i supere pe oameni, incit evita sa-i contrazicS, fiecare il credea pe Renoir de partea lui, nebSnuind ca el, in sinea lui, considera cearta lor ca pe о flecareak zadarnicS. Totuji, intr-o zi, dupa ce inghifise о demonstrate prea lunga, dupa parerea lui, despre inexistenja lui Dumnezeu, i-a spus oratorului: « Cred cS dacS a? avea de ales intre dumneata ?i preofi, a$ alege preofii». Celalalt a scos un jipat de spaimS crezind ca tata glumea. Dar Renoir a continual: «Preofii au о uniforma. E mai cinstit 1 Aja, cind il vad pe unui, о ?terg. DacS, vrei sa predici, ar trebui ?i dumneata sa porfi о uniforms. A?a, am fi preveniji! » Pesemne ca-1 scosese din rSbdari, ca sa-?i permits asemenea vorbe. Sau trebuia ca victima sS fi fost un prieten foarte drag. Numai atunci cind avea deplinS incredere ajungea sS izbucneascS. FarS indoiak cS asemenea incredere avea in copiii sSi. DatoritS acestui noroc il infeleg mai bine decit scriitorii care au incercat sS-l prezinte pinS acum. Ms gindesc la descrierea lui Michel Georges-Michel in cartea sa De la Renoir la Picasso. Acolo, Renoir ajunge un fel de caracter rabelaisian. Autorul, fSrS indoialS, impresionat de robustefea nudurilor pictorului, se apucase s3-l trateze in genul « cam slobod». Si tata, ca sS nu-1 decepfioneze, ii pnuse isonul. Rezultatul pentru cititor: un Renoir uimitor, vorbind numai despre fese ?i |i|e, un fel de Silen JSran, traind intr-o continue chermesa a unui Jordaens imaginar. Chiar Riviere, tovarSjul credincios al anilor de la Moulin de la Galette, ?i-a construit un Renoir mai mult sau mai pu|in dupS chipul sSu, opusul lui Michel Georges-Michel, un Renoir foarte cuminte, insuflefit numai de preocuparea de a nu ie?i din cadrul tradi|iei najionale ?i de a nu se 13sa influenfat de strainii care locuiau in Paris ?i de alfi straini, care au jurat sa distrugS civilizafia franceza. Vollard, pe cind i?i scria cartea, incerca in mod cinstit sa se documenteze chiar la izvoare. Informatiile pe care le-a spicuit ji contactele lui personale au dat in cele din urmS monumentul tendencies pe care il cunoajtem, ?i asta cu cele mai bune intenfii $i cel mai mare talent. Intr-o zi, cercetarile sale 1-au dus la descoperirea unui 116
zugrav bStrin care, destul de multS vreme, luase prinzul la aceeafi laptSrie cu tata. Ifi amintea foarte bine de el, « un tinSr cuviincios, totdeauna bine imbrScat, totdeauna grSbit, slab fi indeminatic, ca о pisicS. Il luam drept un muncitor din cartier ». Dar ceea ce pSrea cS-l izbise mai ales pe bietul om era ca: « atunci cind aveam rasol, Renoir pretindea intotdeauna cS e rindul lui la osul cu mSduvS». Vollard i-a povestit tatii anecdota, de fafS cu mine, luindu-o ca argument pentru a-fi intari teoria ca oamenii din popor nu sint in stare sa-i recunoasca pe «cei care nu-fi dau ifose». El avea convingerea ca gloata e tare neroadS; nu о ura, de altfel, avea numai dorinfa de-а о vedea rSminind la locul ei. « Cei multi nu infeleg decit reclama. Pentru ei, Sarah Bernhardt e о mare artiste fiindca se vorbefte de ea in ziare. » Mai tirziu, tata mi-a spus povestea osului cu mSduvS in felul lui, care trebuie s3 fie cel adevarat: pentru parizieni, osul cu maduva este «о rara delicatesa». De mai multe ori, bStrinul muncitor, de care-fi amintea foarte bine, « un om cumsecade, doritor numai de-а face altora pfacere », pusese prefiosul os cu mSduvS in farfuria vecinului sau, privindu-se el insufi ji crezind ca-i face un mare dar. Acesta, distrat, mincase maduva farS a se gindi sa-fi manifeste plScerea. « La drept vorbind, nici nu-mi place afa de mult mSduva!» BStrinul muncitor era foarte trist din cauza asta. Pentru a fterge aceasta impresie proastS, tata, din cind in cind, se facea cS smulge osul din farfurie, restabi- lind astfel о veche credin|3: cS ceea ce e pufin trebuie s3 fie si bun. Osul cu maduva e bun fiindca nu-i decit unui intr-un rasol. Batrinul muncitor era liniftit, fericit. Putea din nou, facind cu ochiul, sa punS « delicioasa bucata » in farfuria tinSrului sau prieten: s Azi osul e plin de maduva... Dar mi 1-afi mai dat fi icri... — Crezi ? Ei fi, cu atit mai bine! Dumneata efti tinSr, ai nevoie de for{e fi mSduva contine fier». Tot in vremea aceea, Renoir facea portretul amantei unui baron R... pe care i-1 prezentase Berard: « FatS bunS, tot Parisul trecuse prin patul ei. Acum nu-1 infela pe amant decit cu peftele ei». Cel dintii nu-i cerea decit un lucru, sS se poarte cu el ca fi cind i-ar fi fost alesul inimii. Cind peftele suna la ufS, ea il ascundea pe amant intr-un dulap in perete. Intrusul, jucindu-fi rolul, facea о scenS groaznicS. injurind-o pe necredincioasS, facindu-se c-o bate. Amantul titular era fericit. Si ce bucurie, dupS plecarea brutalului personaj, s-o poatS consola pe frumoasa scSldatS in lacrimi. Ei bine, s-a intimplat ca peftele, luindu-fi rolul in serios, 777
sa nu se poat3 opri s3-i trag3 о palma adev<Srat3 prietenei sale. Ea a raspuns. Lupta simulata s-a pre- fScut intr-o bStaie adevSrata. Pejtele a fost mai tare. Scirbita de aceastS sl&biciune, frumoasa 1-a dat afara, 1-a scos din dulap pe cel care о intrefinea ji i-a spus ca « se distrase destul». De acum inainte infelegea sa se «cuminfeascS». In acest moment a sosit Renoir. Intilnise invinsul pe palier $i acesta ii ceruse ajutorul. Domnul cel serios, dinspre partea lui, il rugS staruitor s3-$i spuna parerea. Oamenii ace^tia il asimilau viefii lor, il credeau de-ai lor, ca §i clienfii laptariei. Renoir era acasa peste tot. A propus sa inceapS jedinfa de pictat ca §i cind nu s-ar fi intimplat numic. Neorinduiala din imbracamintea doamnei i-a sugerat chiar ideea unui al doilea tablou pe care s-a apucat sa-1 schiteze. Ceilalji i! priveau cum picteaza ®i curind omrJnnL lor pSrasind cearta au inceput sa urmareasca mij- carile pensulei pe pinza. Cind Renoir s-a oprit, « caci lumina se schimbase §i salonul devenise sinistru», ei erau impacap. Pozind, fata «i?i povestea via|a ». О incepuse foarte de tinSra. « La cincisprezece ani am parasit atelierul. » Marturisea cu sinceritate cS facuse trotuarul. In mo- menta! portretului avea douazeci ji opt de ani ?i era de-о prospetime delicioasS. La cincisprezece ani trebuie sa fi fost adorabila. Renoir i-o spuse. Ea zimbi. « Nimeni nu m3 dorea. Eram prea fericita cind gaseam un prostanac care-mi d3dea doi franci.» In ziua in care
a ajuns intrefinuta unui prieten bogat, tot Parisul a alergat dupa ea. Tata trage? concluzia: « Infelegi, Jean, e ca ?i cu osul cu maduva. Oamenii nu judeca cu mintea lor. Este po- vestea oilor lui Panurge, Rabelais e foarte «mare»! Dis- cutia asta avea loc la ora prinzului. Louise-lungana a venit sa ne spuna ca masa e gata. L-am dus pe tata pina in sufragerie. Aveam cotlete §i piure de cartofi. « Dintii mei» a spus Renoir. I-am adus accesoriul in chestiune pe care $i 1-a potrivit in gura. «Ji-e foa- me? » I-am raspuns ca mi-era tare foame. « Mie nu mi-e, a spus el. Maninc pentru ca a?a se obi?nuie- $te! » Ii taiam carnea. A continuat: « Noi sintem oile lui Panurge. Pictorii mai ales. E greu sa-i stu- diezi pe maestri fara sa-i copiezi. Si, totuji, trebuie «а-i copipyi ся sa-i Jnjeipgi. Si-apoi, la dracu ! latS-ma fScind teorii. Nu §tiu ce spun, carnea asta-i tare ?i eu imi pierd proteza ». Doamna despre care e vorba avea о pereche de basefi pe care Renoir ii iubea mult. Ca^elul se numea Peter ?i cafelusa Daisy. Intr-o dimineata, Renoir $i-a gasit modelul cu fafa obosita « avea pungi sub ochi, pielea verde ». A trimis-o la culcare. Ea i-a cerut sa-i plimbe pe Peter ji pe Daisy. « Nu pot sa-i incredin- |ez femeii de serviciu, e prea distrata §i Daisy e in calduri. » Tinea mult la virtutea lui Daisy, un animal pe care platise о avere. I-a spus despre cafelele care grejesc ca rSmin infierate pentru totdeauna. Zimbetul 4
tatii a facut-o sa rida cu hohote «о fatS bunS». Ca s3 sublinieze aluzia, a adaugat. «Din fericire pentru noi, barbafii sint mai ingdduitori decit ciinii. Peter este de о gelozie feroce. Daca un alt ciine s-ar apropia de Daisy, 1-ar sfi?ia I» Renoir a piecat finindu-i pe cei doi base|i de zgards, о frumoasa zgarda de piele ro?ie care se despSrfea in dou3. Au avut loc citeva intilniri dificile. Un cani? era sa-i scape stSpinuIui sau ?i s3 se repeadS la Daisy. Peter era nebun de furie, aratindu-?i colfii, strangulindu-se in zgarda lui. Tata a ajuns la Bois de Boulogne ?i a pomit pe о alee singuraticB. Era frumos. Cei doi ciini se linijtiserB. Peter nu mai gemea ?i n-o mai imbrincea pe Daisy. О bancS te invita la meditafie. Renoir s-a a?ezat acolo ?i s-a cufundat in obi?nuita-i reverie, din care a fost smuls de un zgomot neobi?nuit. О frumoasS corcitura era pe cale s-o acopere pe Daisy ?i Peter, foarte fericit, contempla spectacolul dind din coada. Ceea ce m3 surprindea in povestirile tatii era numarul mare de oameni pe care ii cunoscuse in intimitate. Oameni de lume, precum Caillebotte, pictor el insu?i, ?i care avea s3 deschida tinerei picturi porjile Luvrului lasindu-?i prin testament colecfia statului. Doctorul Bellio, un homeopat roman, prieten cu Bibescu, care >are s3 fi disparut el insuji din viafa tatii in acea vreme. Familia Darras, pe care о asociez in mintea mea cSpitanului din Bordeaux, amilia Caben, din Anvers, de bancheri bogafi, familia Catulle- \4endes, extraordinarul domn Choquet1 ?i negustorul Durand-Ruel, « mo? Durand ». Artiste ca adorabila Jeanne Samary, Ellen Andre doamna Henriot si fiica ei. Renoir cita atitea nume c3 mi se incil' ceau in memorie. $i toate modelele: multele Nini ?i Margot, Suzanne Valadon, !ucr3toarele pe care le oprea pe strada. Cu el intilnirilc se prefaceau in cald3 prietenie. Spun ?i am sa mai spun c3 era iubit. Martorii tineretii lui, pe care i-am cunoscut, erau foarte emo|iona|i cind imi vorbeau despre el. Doamna Henriot mi-a povestit despre moartea fiicei sale, artista la Comedia Franceza, c3reia Renoir i-a facut mai multe portrete. Tntr-o searS, fratele s3u, Edmond, a nSvSlit in atelier in momentul cind se culca. «Arde Comedia Francezd I О explozie de gaz ! » Tata ?i-a tras о haina ?i a zbughit-o pe rue Saint-Georges. A ajuns la locul nenorocirii cind flacarile cuprinsesera о mare parte a ckdirii. Un grup de prieteni 1-a descoperit ?i 1-a condus la doamna Henriot. Fiic3-sa se urease 1 Colecponar, funefionar la vam&. (N.A.) 120
din nou in loja ei ca s3-?i caute cSfelul ?i nu mai apBrea. Partea dsdirii in care era situate loja pSrea sB fi scapat de incendiu. Renoir s-a repezit. Cu tot fumul, a gasit о scarS ?i s-a urcat |inindu-?i batista la gurB. DupB cifiva pa?i s-a sufocat ?i a trebuit sB se agafe de rampS. Un pompier 1-a scos de-acolo. DupB citeva minute, flScBrile au cuprins scara. Cind Renoir imi povestea despre incident — ?i asta s-a intimplat de citeva ori — eram uimit de contrastul dintre dispreful pentru primejdie arStat cu acel prilej ?i prudenfa lui obi?nuit3. DupS patruzeci de ani, pierderea « micufei Henriot» il umplea incS de emofie. « Idioata !... pentru un ciine !... un pechinez groaznic pe care-1 numea Toto, din cauza cani?ului de la cabaretul m3tu?ii Anthony, despre care ii vorbisem eu. Era subfire, de?i toate formele ei erau rotunde. Una din acele fiinfe privilegiate pe care zeii au scutit-o de oroarea colfurilor ascufite! Poza ca un inger! » Teama de-а deveni « sentimental» il facea sa treacS brusc la un sfat formulat cu glas ragu?it: « DacB te-apucS focul, trebuie sB te ferejti de fum. Sa moi о batista in apa?isB respiri prin ea. Mai ales sB nu alergi. Fiecare gest trebuie sB fie gindit. Daca-fi pierzi cSpSfina, e?ti pierdut». In discufiile noastre revenea mereu numele lui Paul Durand- Ruel. « Mo? Durand » e curajos; mo? Durand e un cfilator neobosit; mo? Durand e bigot. Renoir era de acord cu aceasta caracteristicB. «Aveam nevoie de un reacfionar, care sa apere pictura noastrS pe care cei de la Salon о numeau revolufionara. El, cel pufin, nu risca sa fie impu?cat drept comunard!» Dar parerea pe care о formula cel mai adesea era: « Mo? Durand e un om cumsecade ! » DupS aceea, aveau sa intre in viafa lui Vollard ?i familia Bernheim, ?i Cassirer din Berlin ?i mulfi alfi mari negustori, preocupafi mai mult sB faca cunoscuta о picture in care ei credeau decit sa ci?tige bani. Paul Durand-Ruel a fost primul. « FfirS el, noi n-am fi supra- viefuit. » Cind imi spunea asta, Renoir nu se gindea la supraviefuirea artei, ci la aceea a trupului. « Entuziasmul e admirabil, dar cu asta nu se umple stomacul I» Eu il impingeam pe tata la precizBri: « Vrei sB spui cS fara Durand-Ruel tu ai fiincetat sB pictezi? — Nu spun asta, rSspundea el agasat; pretind numai ca fSra el chilipi- rurile ar fi fost ?i mai rare ». Pe vremea acestor discufii eram prea tinSr ca sB am simful umorului. Acum, numai la ideea cB Renoir ar fi putut parSsi pictura, nu m3 pot impiedica sB rid. El insista, pSrSsind cu totul subiectul, pentru a dovedi cele spuse. « La Expo- zifia universak din 1855, Durand-Ruel nu avea incS douSzeci ?i 727
cinci de ani ?i-l apara pe Delacroix impotriva imparatului, cSruia nu-i placeau decit cei de-о seama cu Winterhalter. « Tata se intre- rupea о secundS, amuzat de-о idee: « Trebuie sa spun ca Durand este un fost ?uan $i era foarte devotat contelui de Chambord, pe care se ducea sa-1 vadS in Olanda!» Durand-Ruel ii urmSrise pe «intransigent » de la inceputurile lor. « Era destul de jmecher ca sa miroasa ca acolo era ceva de fScut. Si cred ей iubea in mod sincer pictura noastrS, pe Monet mai ales.» A organizat mai multe expozifii cu operele noii jcoli in galena lui din rue Le Peletier. Tata mi-a explicat ей, in urma unei asemenea incercSri fara rezultat (« nici urmS de client!»), Monet, Sisley, Berthe Morisot ?i el se hotSrisera sa incerce о vinzare la о licitafie in sala Drouot. Publicul a fScut о manifesta|ie. Un domn a fScut-o pe Berthe Morisot« dezmajata ». Pissarro i-a tras un pumn obrazni- cului. S-a lasat cu bstaie. A intervenit polifia. Nu s-a vindut nici un tablou. Renoir i?i amintea de un articol, deosebit de rSutScios, al lui Pierre Wolf din Le Figaro cu privire la una din expozi|iile de la Durand-Ruel. О prietenS de-а mea mi 1-a gasit. Transcriu, din el, esenfialul. Strada Le Peletier are ghinion. Dupa incendiul de la Opera, iat3 ей un nou dezastru se abate peste cartier. Tocmai s-a deschis la Durand-Ruel о expozifie, care se spune ей e de picturS. TrecS- torul pa?nic, atras de drapelele care decoreazS fafada, intra $i ochilor sai ingrozifi li se oferS un spectacol crunt. Cinci sau ?ase smintifi, printre care ?i о femeie, un grup de nenorocifi atinji de nebunia ambitci, ?i"au dat intilnire ca sa-$i cxpuna operele. Sint oameni pe care ii pufnejte risul in fafa acestor lucruri. Mie mi se stringe inima. Acejti a?a-zi?i artijti se intituleaza Intran- sigent!; ei iau pinze, culori §i perii, azvirle la intimplare citeva tonuri $i semneazS totul. Tot astfel, la ospiciul din Ville-Evrard, spirite ratacite aduna pietricele pe drum ?i i?i inchipuie ей au gasit diamante. Groaznic spectacol al vanitafii omenejti rStScindu-se pina la nebunie. Facet-1 pe domnul Pissarro s3 infeleaga ей arborii nu sint violet. cerul nu are culoarea untului proaspfit, ей in nici о fara nu se vfid lucrarile pe care le picteaza el ?i ей nici о minte nu poate admite asemenea rStaciri. E ca ?i cind ai pierde vremea vrind 8Й-1 faci эй injeleaga pe unui din pensionarii docto- 122
rului Blanche \ care se crede papa, c2 locuiejte la Batignolles ?i nu la Vatican. Tncercafi sS-1 convingefi pe domnul Degas; spunefi-i c3 exista in arts citeva calitSfi, care au nume: desenul, culoarea, execufia, voinfa: о sS v3 rida-n nas ?i о sa va trateze drept reacfionar. Incercafi sa explicafi domnului Renoir c3 torsul unei femei nu e о grSmadS de carnuri in descompunere, cu pete verzi-violacee, care aratS starea de complete putrefacfie intr-un cadavru. Este ?i о femeie in grup, ca de altminteri in toate bandele faimoase; se numejte Berthe Morisot ji e foarte interesantS de urmSrit. La ea, gra|ia femininS se menfine in mijlocul revarsBrilor unui spirit in delir. Si grSmada asta de lucruri grosolane e expusa in public fara sS ne gindim la consecinfele fatale care le-ar putea urma. leri, a fost arestat in rue Le Peletier un biet om care, iejind din aceasta expozifie, ii mujca pe trecStori. L-am intrebat pe tata daca acest articol 1-a descurajat. « Dimpo- triva. Noi n-aveam decit о singura idee: s3 expunem, sa arStSm pinzele noastre pretutindeni, pina cind am fi gasit adevaratul public, acela care nu era abrutizat de arta oficiala $i care trebuia sa existe pe undeva. » Batjocurile care n-o crufau pe Berthe Morisot, « aceasta adevBratB mare doamna », il indignau. Ea ridea de ele. Monet gasea foarte fireasca neputinfa de a infelege a criticilor. «De la Diderot, care a inventat critica, explica el, s-au injelat cu to|ii. I-au defaimat pe Delacroix, pe Goya ?i pe Corot. Daca ne-ar umple de elogii, ar fi ingrijorator.» Pissarro i-a convins pc camarazii sai de neccsitatea unei expo- zijii organizata chiar de catre pictori. Cezanne li s-a alaturat. «Criticii sint nijte scopiji $i ni$te natarai!» Insusi Degas, atit de rezervat, se apropiase de grup. Un nou venit, Guillaumin, a sosit sa ingroaje rindurile. Pissarro ?i Monet voiau sa limiteze expozanfii la cei care au luptat de la inceput. Nu aveau incredere in Degas — un burghez. Renoir raspundea: «A facut mai mult pentru a-1 distruge pe domnul Ger6me decit oricare dintre noi!» Degas a acceptat cu о condipe: aceea ca expozifia sa nu aiba un caracter « revolufionar » $i sa aiba drept paravan un nume mare. Edouard Manet incepuse sa fie acceptat de oficiali ?i de ziari^ti. 1 Celebru psihiatru francez, mort in 1852. (N. A.) 123
Dar a refuzat. « De ce a? merge cu voi, tinerii, cind sint primit la Salonul oficial, care este cel mai bun teren de luptS? La Salon adversarii mei cei mai inver^unap sint obligati sa defileze prin fafa pinzelor mele. » Avea dreptate. Nu s-a mai insistat. Alp artijti, semi-oficiali dar destul de liberi ca s3 recunoascS cS «la intransi- gent e totup ceva », au propus sa se uneascS cu ei pentru expozipe. Tata a insistat sS fie acceptap. Adeziunea lor scadea cota parte din cbeltuielile care reveneau fiecaruia. Citez, printre ei, un virstnic pe care el il respecta, Boudin. A fost inchiriat localul fotografului Nadar, din boulevard des Capucines, fapt care i-a sugerat lui Degas ideea de a propune « La Capucine » ca titlu al grupSrii lor, dar a fost refuzat. Deschiderea expozipei a avut loc cu citeva zile inaintea deschi- derii Salonului. Rezultatul il cunoa^tem. Un nou dezastru! « Singurul lucru cu care ne-am ales de pe urma acestei expozipi e eticbeta de «impresionism» pe care-o detest!» Vina о purta un mic tablou de Claude Monet, reprezentind un peisaj cefos sub un soare de iamS. FSrS sS se gindeascS la rau, pictorul il numise Impression (Impresie). Un anume Leroy, critic la Charivari, il evidenpase in articolul sSu, agSpndu-1 in chip ironic tuturor expozanplor. Si avea sa le rSminS. Publicul se arStk a fi la inglpmea ziarelor. Batjocurile, glumele, insultele plouau. Se mergea la expozipe pentru « a petrece ». In fafa personajelor lui Degas, lui Cezanne, chiar in fafa delicioaselor fete de Renoir, oamenii i?i repneau cu greu furia. Tn special Loja era vizatS. « Ce mutre! unde $i-o fi gasit modelele? » Acestea erau unchiul meu Edmond ?i incintStoarea Nini! Paul Cezanne fiul pretindea ca un vizitator indignat scuipase pe Bdiatul cu jiletca ro$ie a tatalui sau, aceea$i pinzS care a atins un pref astronomic la о licitape din Londra 91 pe care ziarele din lumea intreagS au reprodus-o cu entu- ziasm. E lung drumul din 1874 pin3 in 1959 ! Tn timp ce Renoir ?i tovarSjii sai trebuiau s3-?i piece capul sub vintul infringerii, un american pUtea trei sute de mii de franci pentru un Atac al cuirasierilor de Meissonier \ adicS echivalentul a mai mult de о sutS de mii de dolari de azi. Am in fafa mea citeva tSieturi de ziar din anul 1874. E sfijietor. 1 Jean-Louis Ernest Meissonier (1815—1891), pictor de gen, a carui opera (a pictat indeosebi scene din viafa military) a fost rjsplatita cu toate onorurile in timpul viepi dar cu dcsavirjire uitata dupa moarte. 124
La Presse. Miercuri 29 aprilie. tNAINTEA SALONULUI. EXPOZITIA REVOLTATILOR. .. .Aceastd fcoalci suprima douS lucruri: linia, f&rS de care e imposibil si reproduce forma unei fiinfe insuflefite sau a unui lucru, fi culoarea, care da formei aparenfa realitdfii. Murddrifi cu alb fi negru trei sferturi dintr-o pinzci, frecafi restul cu galben, impanafi la intlmplare cu pete rofii fi albastre, о sd aveji о impresie a primdverii in fafa careia adepfii vor cddea in extaz. Mizgdlifi cu gri un panou, punefi aldturi, la intimplare fi de-a curmeziful, citeva trdsdturi negre sau galbene, fi vazindu-le inspirafii vd vor spune: « Hei, ce bine ifi dd impresia pddurii din Meudon ». Cind e vorba de chipul unui от, e cu totul altceva, scopul nu e acela de-а reda forma, modelul, expresia, e destul sa redai impresia fara linie hotaritd, fara culoare, fard lumini fi fara umbre. Pentru a infaptui о teorie atit de extravaganta, dai intr-o harababura nesabuitd, nebuna, grotescd, fdra precedent in artd din fericire, fiindca e о negare fard inconjur a celor mai elementare reguli ale desenului fi picturii. Schifele in cdrbune ale unui copii au о naivitate, о sinceri- tate care tefac sa zimbefti, orgiile acestei fcoli te scirbesc sau te revoltd. Faimosul Salon al Refuzafilor pe care nu fi-l pofi aminti fard sd rizi, acest Salon in care vedeai femei de culoarea tutunului din Spania, pe cai galbeni in mijlocul padurilor cu copaci albaf- tri, acest Salon era un Luvru in comparafie cu expozifia din boulevard des Capucines. Examinind operele expuse (recomand vizitatorilor mai ales numerele 54, 42, 60, 43, 97, 164), te intrebi daca nu e acolo о mistificare necu- viincioasd la adresa publicului, sau rezultatul unei aliendri mintale pe care n-am putea decit s-o deplingem. In acest al doilea caz, aceasta expozifie n-ar mai fi de resortul criticii, ci de acela al doctorului Blanche. Deschid о parantezS pentru a preciza ce erau numerele in cauza: 54, Examen de dans de Degas; 42, Casa Spinzuratului din Auvers- sur-Oise de Cezanne; 60, Repetifie de balet pe scend de Degas; 43, О Olympia modernci de Cezanne; 97, Boulevard des Capucines de Monet; 164, О livadd de Sisley. Renoir nu avusese nici mScar onoarea de-а atrage trasnetele scriitorului. 125
Ei bine, nu! Totul e serios, fdcut cu seriozitate, discutat cu serio- zitate, recomandat ca о innoire a artei. Velazquez, Greuze, Ingres, Delacroix, Th. Rousseau sint banali, ei n-au infeles niciodata nimic din naturd, tipicari care fi-au trait traiul fi ale cdror opere conserva- torii muzeelor ar trebui sd le azvirle in pod. §i sa nu ni se spuna cd exagerdm, noi i-am auzit discutind pe acefti pictori, pe ei fi pe admiratorii lor, la Hotel Drouot, unde tablourile lor nu se vind, la negustorii din strada Lafitte, care ingrdmddesc ebofele lor tot sperind sd dea о loviturd norocoasd care, cu siguranfd, nu se va intimpla nicicind, noi i-am auzit dezvoltindu-fi teoriile, privind ai superbd compdtimire operele pe care sintem obifnuifi sd le admirdm, disprefuind tot ceea ce studiul ne invafase sd iubim, repettndu-ne cu un nemdrginit orgoliu: «Dacd afi infelege ceva din avintul, geniului, l-afi admira pe Manet fi pe noi, care sintem discipolii sai!» Emile GARDON lata acum un articol favorabil: Le Single, 29 aprilie 1874. .. .Acum ctfiva ani s-a rdspindit zvonul prin ateliere cd s-a ndscut о noud fcoald de picturd. Care-i era obiectul, metoda, cimpul de obser- vafie? Prin ce se deosebesc producfiile ei de fcolile precedente fi ce forfe aduceau activului artei contemporane? A fost greu la inceput sd-fi dai seama. Membrii juriului, cu defteptdeiunea lor obifnuitd, fineau sd pund befe-n roate noilor venifi. Ei le inchideau ufile Salonului, interzicindu-le intrarea in lumea publicd fi, pe toate glasurile de care dispun prostia, egoismul, imbecilitatea sau invidia, care hotdrdsc pe lumea asta, se sileau sd-i facd de rts. Persecutafi, alungafi, oedrifi, osindifi de arta oficiald, pretinfii anarhifti au format un grup. Durand-Ruel, pe care prejudecdfile administrative nu-l tulburd, le-a pus la dispozifie una din sdlile sale fi, pentru intiia oard, publicul poate sd aprecieze tendinfele celor numifi, nu ftiu de ce, «japonejii» picturii. De atunci s-a mai scurs о vreme. Trnbogafiti cu un numdr oarecare de noi adeziuni, incurajafi de aprobdri importante, pictorii despre care vorbim s-au constituit intr-o Societate cooperativd, au inchiriat fostul local al atelierului 126
lui Nadar, din boulevard des Capudnes fi acolo, intr-o casS a lor fi aranjatS cu propriile lor miini, au organizat prima expozifie, chiar aceea despre care vrem sS-i intrefinem pe cititorii nofiri. .. .la sa vedem pufin ce anume ne vestesc acefii adevSrafi revo- lutionari atit de monstruos, atit de subversiv pentru ordinea socials. Jur pe сепща lui Cabanel1 fi a lui Gerome ca aid e vorba de talent, incS de mult talent. Acefii tineri au un mod de-а infelege natura care n-are nimic plidicos sau banal. E viu, sprinten, usor; e indntStor. Ce rapids infelegere a obiectului fi ce factors amuzantS ! E sumar, ce-i drept, dar cit de juste sint indicafiile ! ...Care e meritul acestei noutafi? Constitute oare о reVolufie? Nu, pentru ca fondul fi, in mare mSsurS, forma rSmin aceleafi. Oare pregStefie о nouS $coalS? Nu, pentru ca о fcoals exists prin idei fi nu prin mijloace materiale, se distinge prin doctrinele ei fi nu prin procedeele de execufie. Daca nu constituie о reVolufie fi nici germenul unei fcoli, atunci ce este? О manierS fi nimic mai mult. Dupa Courbet, Daubigny, Corot, nu se poate spune ca non-finitul l-au inventat impresioniftii. Ei il lauda, il exalts, il inalfS la rangul de sistem, fac din el bolta de susfinere a artei. fl inalfS pe un piedestal fi il slSvesc; asta-i tot. AceastS exagerare este о manierS fi, care este, in arta, soar t a manierelor? Aceea de a rSmine insufirea fireascS a celui care о inventeazS sau a grupului care о adopts, aceea de a se restringe in loc sS se intindS; de a se imobiliza fSrS a se reproduce fi de a pieri curind pe loc. DupS cifiva ani, artifiii grupafi azi in boulevard des Capudnes vor fi impSrfifi. Cei mai puternici, aceia rasafi fi de soi, vor fi recunoscut cS dacS exists subiecte cSrora le convine starea de impresie, mulfumindu~se cu aparenfa ebofei, sint fi altele, in nurnSr mult mai marc, care cer о expresie holarita, о execufie precisS; cS superioritatea pictorului constS tocmai in a trata fiecare subiect conform modului care i se potrivefie, in consecinfS anufi de loc sistematic fi a alege fSrS ocol forma care trebuie sS dea ideii intregul relief. Aceia care, urmindu-fi calea, fi~au perfecfionat desenul, vor ISsa baits impresionismul, devenit pentru ei о arts 1 Alexandre Cabanel (1823—1889), unul dintre pictorii care a f2cut mare vilvtt la sfirfitul secolului al XlX-lea. Laureat al Premiului Romei in 1845, s-a bucurat de prefuirea lui Napoleon al Ill-lea, a fost coplefit de comenzi, onoruri fi recompense oficiale. Membru al Institutului (1863), el a fost aceia care, impreung cu Bouguereau, s-a ocupat de organizarea Salonului oficial, men}inindu-i cu strSfnicie acel academism « pompieresc * care-1 caracteriza. 127
intr-adevdr prea superficiald, Cit despre ceilalfi care, neglijind sd cugete fi sd invefe, vor fi urmdrit excesiv impresia, exemplul domnului Cezanne (O Olympie moderns) le poate ardta de pe acum soarta care ii afteaptd. Din idealizare in idealizare, vor ajunge la acel grad de romantism fdrd friu, unde natura nu mai e decit un pretext de visare 5i unde imaginafia ajunge la neputinfa de-а mai formula altceva decit fantezii personale, subiective, fdrd ecou in motivul general, pentru cd sint fdrd control ft fard о posibild verificare in realitate. CASTAGNARY Se infelege ca aceasta bunSvoinfa dezarmantS i-a mihnit adinc pe expozanfi. Renoir, comentind articolul in cursul discupilor noastre, imi spunea cit i se pSrea astazi de puerile indignarea lui de neofit. « Sa indrSznejti a ataca impresionismul, ce murdarie! Eram ca Polyeucte care voia sa-i rastoarne pe idoli. Dupa patruzeci de ani, sint de acord cu Castagnary in privin^a impresionismului. Dar turbez inca la gindul ca el n-a infeles ca О Olympie modemd de Cezanne era о capodopera clasica, mai aproape de Giorgione decit de Claude Monet, ?i cS avea in fafa ochilor exemplul perfect al unui pictor care pSrSsise impresionismul. Si mania asta a litera- |ilor care nu vor infelege nicicind cS pictura e о meserie 51 ca mai intii posezi mijloacele materiale. Ideile urmeazS dupa aceea, cind tabloul e gata I Cum sa mai crezi dupa asta cS este loc pentru picturS in Franfa? » Dar optimismul lui era mai putemic. « Francezii fac pictura dar n-o iubesc. » §i mai spunea: « Noi nu lucrSm pentru critici, nici pentru negustori, nici macar pentru amatori in general, ci pentru jumatatea de duzinS de pictori care pot sS aprecieze eforturile noastre, fiindcS ei in$i$i picteaza.» Aceasta afirmafie parindu-i-se prea restrinsS, tata se corecta: «PictSm ji pentru domnul Choquet, pentru Gangnat ?i pentru trecStorul necunoscut care se oprejte in fafa vitrinei unui negustor ?i, timp de douS minute, are placerea sS priveascS unui dintre tablourile noastre I» Continui cu un extras al « cronicii» din La Patrie din 21 aprilie 1874. Eu, cel care am onoarea de-а vd vorbi, am о poftd nebund sd deschid о expozifie in plin boulevard des Italiens. Am acasd citeva statuete... 128
[...] Nu exists oare un precedent? Am Vrut sS vizitez ieri, in boulevard des Capucines, о expozifie de picture!; vreo sutS de tablouri fi desene, aranjate pe perefii a trei sau patru sSli. Printre ele vreo zece pe care juriul Salonului le-ar fi acceptat; defi pentru unele ar fi trebuit sa se arate foarte indulgent... Dar celelalte pinze!... Nu, cei care nu le-au vSzut nu vor putea crede niciodata in ce masura e mistificat vizitatorul. V3 amintifi de Salonul Refuzafilor, de primal, de acela in care se vedeau femei goale avind culoarea lui Bismarck indispus, cai galben- aprins, copaci albastru Marie-Louise. Ei bine! acest salon este Luvrul, este Palatul Pitti, este Galeria Uffizi, comparat cu sSlile expozifiei din boulevard des Capucines. La primele ebo$e (ar trebui sS scriu debase 1J dai din umeri, la celelalte te pufne§te risul, la ultimele ajungi sS te superi fi-fi pare rSu cS n-ai dat unui sSrac francul pe care a trebuit sS-l plStefii ca sS pofi pStrunde inSuntru. Te intrebi dacS acolo e vorba de о mistificare, cu atit mai necuviin- cioasS cu cit mistificatorul ifi scoate profitul, sau e о speculate de-o delicatefe indoielnicS. Nici protesta nu pofi mScar, deoarece fi s-ar arSta rarele pinze, mai mult sau mai pufin bune, mai mult sau mai pufin cuminfi — care fac excepfie — fi fi s-ar spune: « Vedefi cS sint fi lucrSri serioase; dacS exists unele care nu sint pe gustul dumneavoastrS, nu e din vina societSfii care expune, arta e liberS, fi sintefi oare sigur, de altfel, cS nu avefi in fafa ochilor incercSrile unor genii neinfelese, a unor novatori indrSznefi, a unor pionieri ai picturii viitorului?» Observafi cS am pus «vi s-ar spune». Nu vi se spune. Ar fi foarte nerufinat acela care ar indrSzni sS VorbeascS astfel. In tot cazul, eram acolo ieri dimineafa, cu vreo cincisprezece vizitatori, bSrbafi fi femei, fi din tofi acefii comistificaji care nu se cunofieau intre ei, unii rideau (pufin cam silit) strigind: « Binejucat! » ceilalfi se pierdeau in supozifii, care de care mai ciudate fi mai gratuite. Reproduc aid citeva din ele. «Direcfia Belle-Artelor a organizat aceastS expozifie pentru a justifica atitudinea juriului de admitere. Cind publicul о sS VadS toate lucrurile astea ifi Va spune cS juriul are dreptate sS refuze asemenea orori. 1 Joe de cuvinte in limba francezS: ebanche = schifS 51 debauche = desfriu 129
— Pardon, i)3 infelafi; aceste lucruri n-au putut fi refuzate de juriu, nefiindu-i supuse spre examinare, aceasta e о expozifie liber3. — Atunci, poate Drain glumef de prost-gust s-a distrat sd-fi inmoaie pensulele in culoare, sa mizgaleascd о mulfime de metri de pinz3 fi sa semneze cu diferite nurne. — IncS о datS, afi grefit, sSrmanS doamn3. Numele acestea nu sint nicidecum inventate. — Trebuie s3 credern atunci ca sint elevii domnului Manet. — Afi nimerit~o de data aceasta; da, probabil ca sint elevii lui Manet; dar refuzafii acestui maestru. — Dumnezeule I Refuzafii lui Manet! Ce-o fi pe-acolo ! — Privifi in jurul dumneavoastra ca sa vedefi. — Dar domnul Manet nu face oare parte el dintre refuzafii acestui an? — Tntr-adevar, a$a e. Asta nu-l impiedica insa sa aibS dreptul sS refuze fi el, la rindul sau, operele acelor elevi care exagereaza cu realismul. lata, privifi numarul 42. (Casa Spinzuratului de Ce- zanne.) — Nu credefi oare, domnule, ca e mai degraba о criticS in genul lui Manet? Ar fi foarte spirituals. Nu cred de loc. Tntrebafi-i pe autorii acestor mizgSleli, vS vor rSspunde cu о superba compatimire fi va Vor spune: « DumneavoastrS nu infelegefi nimic din avintul geniului, din reinnoirea artei; ramolifi batrini, о sa putrezifi in rutina fi in marginire alSturi de Rafaelii voftri fi de Murillo. Vechea fcoalS fi-a trait traiul, ne-am saturat de ea. Loc pentru realism, loc pentru tineri! Traiasca Manet fi jos Luvrul! Jos cu rococoul Renafterii!» §i totufi, sint de buna crcdinfa. Asta nu-i impiedica sa picteze tn asemenea fel incit cea mai ingrijita opera a lui Manet poate sS fie un Correggio, un Greuze in comparafie cu ceea ce fac ei. A.L.T Continui cu aceasta nota foarte pariziana! La Patrie. Joi 14 mai 1874. C R 0 N I C A (extras). (Vorbind de diverse expozifii deschise.) [...] Tn boulevard des Capudnes, s-a deschis expozifia Intran- sigenfilor, s-ar putea spune a nebunilor: despre asta v-am mai vorbit. 130
DacS Vrefi s3 VS distrafi fi avefi un sfert de orS de pierdut, nu fovSifi sS trecefi pe-acolo. A.L.T. Si pentru a trage concluzia, articolul lui Leroy. Le Charivari. 25 aprilie 1874 EXPOZITIA IMPRESIONISTA de Louis Leroy О! Ce zi grea a fost aceea in care m-am dus la prima expozifie din boulevard des Capucines, intovSrSfit de domnul Joseph Vincent, peisagist, elevul lui Bertin, premiat fi decorat sub mai multe guveme. Nesocotitul venise acolo fSrS vreun gind ascuns, credea c-o s3 vadS pictur3 din aceea care se vede pretutindeni, bun3 fi proastS, mai degrab3 proast3 decit bun3, care nu atenteazS ins3 la bunele moravuri artistice, la cultul formei fi la respectul pentru maeftri. Ah ! forma. Ah ! maeftrii. Nu mai avem nevoie de ei, dragul meu I Noi am schimbat totul. Intrind in prima sal3, Joseph Vincent a primit о prim3 loviturS in fata dansatoarei domnului Degas. — Ce p3cat, mi-a spus el, c3 pictorul, avind oarecare infelegere a culorii, nu deseneazS mai bine! Picioarele dansatoarei sale sint tot atit de sc3mofate ca fi voalul jupoanelor. — V3 gSsesc prea aspru cu el, i-am spus eu. Desenul acesta este dimpotrivS foarte strtns. Elevul lui Bertin, crezind ca eram ironic, se mulfumi sa ridice din umeri, farS a-mi mai raspunde. Atunci, incet, incet, cu aerul cel mai naiv, l-am condus in fafa Cimpului arat al domnului Pissarro. La vederea acestui peisaj formidabil, bietul om a crezut cS i se murdSrise sticla ochelarilor. I-a fters cu grijS fi i-a pus din nou pe nas. — Pe Michalon, a strigat el, ce-i asta? — Vedefi doar, о brumS pe brazdele sSpate adinc. — Astea sint brazde? Asta, brumS! Astea sint resturi cSzute de pe paleta, afezate uniform pe о pinzS murdarS. N-ате nici cap, nici coadS, nici sus, nici jos, nici inainte, nici inapoi. — Poate, dar impresia exists. — Ei bine, e foarte caraghioasS impresia asta!... О I... fi asta? 131
— 0 livadd a domnului Sisley. V<1 recomand micul copac din dreapta, e vesel, dar impresia... — Slabifi-тй cu impresia dumneavoastra... Asta nu e nici fdcut, nici de fScut. Dar iatd о Vedere din Melun a domnului Rouart, unde se vede ceva in apa. la te uitH, umbra primului plan e foarte hazlie. — Vibrafia tonului Vd mird? — Spunefi spoiala tonului, fi-o sd vi infeleg mai bine. Ah ! Corot, Corot, cite crime se fac in numele tau. Tи ai adus la moda aceasta facturd neingrijitd, aceste frotiuri, aceste improfcari in fafa cdrora amatorul s-a infuriat treizeci de ani pe care nu le-a acceptat decit constrins fi forfat de incdpdfinarea ta linifiitd. Incd о data, pictura a strdpuns stinca. SSrmanul om vorbea alandala, a$a, in linifie, nimic nu ma putea face set prevdd supdrdtorul accident care avea set rezulte din vizita lui la aceastd expozifie plina de violenfe. El a suportat chiar, fdrd prea mare ocard, vederea acelor Luntre de pescuit ie^ind din port ale domnului Monet, poate fiindca l-am smuls de la contemplarea aceea periculoasa inainte ca micile figuri vdtdmdtoare din primal plan sci-fi fi fdcut efectul. Din nenorocire, am facut imprudenfa de a-l prea lasa mult in fafa lucrarii aceluiafi pictor — Boulevard des Capucines. — Ah I ah I a rinjit el, ce reufit e asta ! Asta impresie, ori пи тй pricep eu. Numai ca vd rog sd-mi spunefi ce reprezintd aceste nenu- mdrate li^ete negre in partea de jos a tabloului ? — Dar, am rdspuns eu, acefiia sint oamenii care se рНтЬй. — Atunci eu semdn cu afiia cind ma plirnb pe boulevard des Capu- cines? Mii de tunele! Va balefi joe de mine? — Vd asigur, domnule Vincent... — Dar aceste pete au fost obfinute prin procedeul care se intrebuin- feaza pentru spoitul pietrelor de fintind. Trosc... pleosc... tronc... fleonc /.. Merge de la sine. E nemaipomenit, ingrozitor. О sa m-apuce apoplexia, cu siguranfd. Incercam sd-l calmez aratindu-i Canalul Saint-Denis al domnului Lepine fi La Butte Montmartre a domnului Ottin, amindoua destul de fine ca ton; Verzele domnului Pissarro l-au facut sd se opr eased fi, din rofu, s-a fdcut stacojiu. — Sint Verze, i-am spus eu cu Vocea domoald, convingdtoare. — Ah ! nenorocitele, cit sint de pocite. Nu mai Vreau sd maninc varzd toatd viafa mea. 132
— Totufi, nu-i о gre^eald dacd pictorul... — Tncetafi sau fac о nelegiuire. Deodatd a scos un fipdt, zdrind Casa Spinzuratului a domnului Paul Cezanne. Impastarile prodigioase ale acestei mid bijuterii sfirfird opera inceputd de lucrarea Le Boulevard des Capucines: mo? Vincent delira. Nebunia lui a fost, mai intii, destul de liniftita. Situindu-se pe punctul de vedere al impresioniftilor, era cu totul de pdrerea lor. — Boudin are talent, mi-a spus el, in fafa PlSjii acestui artist, dar de ce ifi migSle^te atita marinele? — Ah ! gdsifi ca pictura lui e prea pigdlita ? — Fdrd indoiald. Domni^oara Berthe Morisot 1... in schimb. Aceastd tinara persomd nu-fi pierde Vremea pictind detaliile de prisos. Cind are о mind de pictat (Lectura), trage in lung de atitea ori cite degete are, gata treaba. Neghiobii care mizgdlesc prea mult cu mina nu pricep nimic din arta impresionistd, fi marele Manet i-ar alunga din republica lui. — Atunci dornnul Renoir merge pe calea cea buna, nu-i nimic de prisos in Seceratorii lui. Л? indrdzni chiar set spun ca figurile sale... — Sint incd prea studiate. — Ah! domnule Vincent, privifi, vd rog, aceste trei tu§e de culoare care vor sd reprezinte un от in griu. — Doud sint in plus, una singura era de ajuns. L-am privit pe elevul lui Bertin, chipul i se fdcuse ro^u-inchis. Catastrofa mi se paru iminenta domnului Monet i-a fost hardzit sd-i dea lovitura de grafie. Ah! iata-l! Ah! iatd-l! strigd el in fafa numdrubti 98. Ce reprezintd aceasta pinza? Vedefi in catalog. — Impression, soleil levant (Impresie, soare rasarind). — Impresie, eram sigur. Trebuie sd fie fi Vreo impresie acolo. §i ce libertate, ce facturd щоага! Hirtia pictatd in stare embrionara tot e mai lucratd decit pictura asta. — Oare се-ar fi spus Bidault, Boisselin, Bertin in fafa acestei pinze impresionante? — Nu-mi pomenifi de acefii mizgalitori hidofi, a urlat mo; Vincent. Nenorocitul ifi renega zeii. Tncercam, zadamic, sd-i inviorez judecata, care se stingea, ardtindu-i Trezirea elejteului a domnului Rouart, edreia ii lipsefie foarte pufin 133
ca s3 fie perfects, un Studiu de castel la Sannois al domnului Ottin, foarte luminos fi foarte fin, dar pe el il atrdgea oribilul. Spaldtoreasa atit de prost spdlatd a domnului Degas il fdcea sd scoatd strigdte de admirafie. Chiar Sisley i se pdrea drdgdla$ fi prefios. Ca sd-i flatez mania fi de fried sd nu-l irit, cdutam ceea ce era bunicel in tablourile de impresie fi recunofieam fdrd greutate cd piinea, strugurii fi scaunul din Dejunul domnului Monet erau buedfi de picturd bune. Dar el respingea aceste concesii. — Nu, nu, striga, Monet slabefie acolo. Face concesii zeilor falfi ai lui Meissonier. E prea lucrat, prea lucrat, prea lucrat. Vorbifi- mi despre Olympia modema, a$a mai inf eleg. Fail sd mergefi s-o vedefi. О femeie aplecatd edreia о negresd ii ridied ultimul vdl ca s-o arate in toata urifenia ei privirilor incintate ale unui mufunache cafeniu. Vd amintifi de Olympia domnului Manet? Ei bine, era о capodoperd de desen, de corectitudine, de finisare, in comparafie cu aceea a domnului Cezanne. Tn sfirfit paharul s-a revdrsat. Creierul clasic al lui mo$ Vincent, atacat in acelafi timp din prea multe pdrfi, se smintea de tot. S-a oprit in fafa gardianului din Paris care vegheaza asupra tuturor acestor comori fi, luindu-l drept un portret, s-a apucat sa-i facd о critied foarte energied. — E destul de prost, fdcu el, ridicind din umeri. Din fafd are doi ochi, un nas fi о gurd. Impresionifiii n-ar fi fdcut atitea sacrificii pentru detaliu. Din toate lucrurile inutile pe care pictorul le-a fdcut acestei fefe, Monet ar fi fdcut doudzeci de gardieni din Paris. — Се-ar fi sd circulafi pufin, i-a spus portretul. — Tl attzifi? Nici vocea nu-i lipsefie mdcar. Multd vreme i о fi trebuit pedantului care l-a migdlit ca sd-l facd! Si, ca ^ea esteticii sale seriozitatea potrivitd, mo$ Vincent se apued sd joace dansul scalpului in fafa gardianului, strigind cu vocea sugrumatd: Hu! Eu sint in impresia care merge, cufitul de paletd rdzbunStor, Boulevard des Capucines de Monet, Casa Spinzuratului fi О Olympie moderna de Cezanne! Hu! Hu! Hu! Mi-a trebuit о vreme ca sS infeleg c2 articolul era ironic. La inceput, luam provocSrile autorului catre prietenul s3u pictorul oficial drept elogii sincere. Acesta era aja-numitul spirit de bulevard care s-a intilnit cu teatrul purtind acelafi nume, cu corsetele fi 134
mobilele imitafii Henric al II-lea. Renoir spunea: « Umorul englez este tot atit de superficial ca spiritul parizian, dar cel pufin cei care se afl<5 de partea cealaltS a canalului Minecii ifi spalS din cind in cind picioarele». Nu citez articolele elogioase, care au fost scrise de prieteni ca Riviere sau Edmond Renoir. Acela dintre expozanfi care iefea cel mai rau era tata, hind cel mai pufin insultat. Era considerat prea neinsemnat pentru a-1 ataca. « Nu eram luat in seamS. E foarte ingrijorator sS nu fii luat in seama!» Dupa expozifie, s-au rSrit comenzile de portrete din care traiau pictorii. Cine ar fi indraznit sa expuna in salonul lui operele artif- tilor atit de aspru criticafi de minfile luminate ale vremii ? Si parti- zanii credinciofi din familiile Choquet, Charpentier, Caillebotte, Berard fi Gachet aveau perefii plini de operele tinerei fcoli. О altS vinzare publica a unor opere de Renoir, Sisley fi Pissarro le-a adus trei sute de franci. Cu toate astea, pictorii oficiali vindeau foarte scump tablourile lor, erau plini de onoruri fi decorafii fi locuiau in case somptuoase, in stilul Renafterii. « Sa nu mi se spunS c3 toate astea veneau numai de la stat, de la Belle-Arte fi de la Institut. Publicul se delecta cu aceste kturi.» Tata s-a gindit un moment s2 se intoarcS la decorarea perefilor de cafenea. Dar de data asta « dopul » se sborfi « Gustasem din fructul oprit. Nu mai puteam da inapoi.» Din fericire, exista Monet. §i el a reacfionat intr-un mod uimitor. Neacceptarea efecului fi a altor efecuri care au urmat in chip nemilos s-a concretizat intr-o acfiune atit de neasteptata incit tata mai ridea inca, dupS patruzeci de ani. Mai cu seama peisajul s3u, Impresie, fusese calul de bStaie pentru ca « nu se vedea nimic in el». Monet, semef, ridica din umeri: «Biefi orbi care vor sa precizeze totul prin pick 1» Un critic ii declarase ca picla nu e subiect de tablou. « De ce nu о lupta de negri intr-un tunel ? » Aceasta neinfelegere ii fScuse chef sa picteze ceva fi mai neguros. Intr-o dimineafS, I-a trezit pe Renoir cu un strigat de triumf. «Am gSsit... gara Saint-Lazare! In momentul plecSrilor, fumul locomotivelor e atit de gros, incit nu se mai distinge aproape nimic. E о incintare, о adevSratS feerie.» Nu infelegea s2 picteze gara Saint-Lazare din memorie, ci s-o prinda pe viu, cu jocul soarelui trecind printre aburi. «Vor trebui sa intirzie plecarea trenului 135
de Rouen. Lumina e mai buna ia jumdtate de or2 dup2 plecarea trenului. — E?ti nebun ! » In adevar «impresionijtii» nu mai aveau ce minca. TrSiau din citeva invitafii la masa. Tata nu se mai ducea nici macar la ISptaria lui obi?nuita, a carei proprietareasa, dragufa doamna Camille, i-ar fi dat pe datorie. Se temea cS n-o sS-i poata pkti nicicind. Fratele sau Edmond a trebuit sa-?i amine pentru mai tirziu doua proiecte importante, casStoria ?i publicarea revistei L’Impressionniste, in intregime consacrata noii picturi. Cezanne se intorsese la Aix. Degas se ascunsese in confortabila sa locuinfa din rue Victor-Masse. Monet era mai presus de aceste imprejurSri. S-a imbrScat cu cele mai frumoase baine, ?i-a infoiat dantelele la mineci ?i, jucindu-se negligent cu un baston de trestie cu maciulia de aur, ?i-a trimis cartea de vizita directorului gSrii Saint-Lazare. U?ierul, uimit, 1-a introdus imediat. Inaltul personaj 1-a poftit s3 ?ada pe vizitatorul care s-a recomandat foarte simplu: « Sint pictorul Claude Monet». Directorul in cauza habar n-avea de pictura, dar nu indraznea s-o spunS. Monet 1-a ISsat sS se bilbiie citeva clipe apoi a binevoit sa-i spund marea veste. « M-am botarit sa pictez gara dumneavoastra. Am jovait multa vreme intre gara de Nord ?i gara dumneavoastrS, dar cred, in sfirjit, cS a dumnea- voastrS are mai multa personalitate.» A obfinut tot ce-a dorit. Au fost oprite trenurile, evacuate persoanele, s-au umplut loco- motivele cu cSrbuni pentru a le face sa scoatS fumul de care avea el nevoie. Monet s-a instalat ca un tiran in gara, a pictat zile intregi intr-o totala reculegere ?i a piecat, in cele din urmS, cu mai bine de jumatate de duzina de tablouri, salutat pina la pSmint de intregul personal, in cap cu directorul. lar Renoir incbeia: « Si eu care n-a? fi indraznit sa ma instalez nici macar in fafa vitrinei bacanului din coif ! » Paul-Durand Ruel a cumparat lucrarile cu « gara Saint-Lazare » ?i a facut in a?a fel ca sa le dea nijte avansuri protejafilor sai. Aceasta dovada de vitalitate a noii ?coli le-a fost tuturor de folos. Dar nu numai Monet avea incredere in el ?i in prietenii sai. Cbiar ?i la Scoala de Belle-Arte, tinerii erau pentru impresioni?ti. Cu ocazia reinalfarii coloanei Vendome, ei inbunatSfiserS cintecul pe care-1 cunoajtem: Monsieur Courbet a dit a Cabanel (bis) Cabanel 136
Pourquoi peins-tu avec du caramel Que penses-tu, Gerome De la colonne Vendome Ca n'vaut pas I’jaune de chrome Faudra la demolir Pour an... Г empire. (Domnul Courbet i-a spus lui Cabanel (bis) I Cabanel I De ce pictezi cu caramel I Ce crezi-tu, Gerome I Despre coloana Vendome I Nu face cit galbenul de crom I S-o darlmtim va trebui / Pe stfiplnire-a — a necciji.) In fiecare zi, venea cite un tinSr pictor sS-1 vada pe Renoir. « Domnule Renoir, am vrea sa facem ca dumneavoastra, dar nu putem ! — Nu-i cine ftie ce; e destul sS privefti. » Altul: « Domnule Renoir, pina acum credeam ca pictura inseamna Delacroix. Acum, cred ca pictura sintefi dumneavoastra I» Tata comenta: « Ca fi cind n-ar fi loc destul pentru Delacroix... f i sute din ceilalfi printre care fi sluga voastra... intr-un colfifor ! » Si tata adSuga: Cit efti de entuziast la douazeci de ani ! oare de ce ne schimbSm ?i ajungem domni cu jobene fi doamne cu corset! <' A venit sS-l caute о delegate... Erau vreo jumatate de duzina. « Domnule Renoir, noi am aruncat toate tuburile de negru in Sena.» Tata s-a ingrozit. « Negrul este una dintre culorile cele mai importante.» El le-a demonstrat existenfa negrului in naturS. Grefeala « pompie- rilor » era aceea de-а nu vedea decit negru fi incS negrul pur. Natura insa nu poate suferi puritatea. Pe timpul cind era dresor de cai la Bordeaux fi la Tarbes, tata aflase c3 pentru un calaref adevSrat nu exists nici cai negri, nici cai albi. Infanteriftii intrebuinfeaza asemenea expresii. Caii care le par negri sint « murgi» fi cei pe care ei ii vad albi sint numai « suri». Pielea lor are perii amestecafi. Ansamblul tonurilor da impresia de negru la parul calului. Si printre acefti peri, chiar aceia negri trebuie sS fie compufi din pigmenfi diferifi. « Afa incit trebuie sa folosim negrul, dar sa-1 amestecam ca in natura ! » Mai tirziu, Renoir avea sS foloseasca, totufi, negrul pur, dar cu prudenfS « ftiind ceea ce facea, sau aproape ftiind, cSci invefi in fiecare zi cite ceva ». In timpul anilor grei, Monet nu numai ca i-a incurajat pe tova- rafii sSi, fi pe tata mai ales, dar le-a dezvaluit fi principiile comer- ciale care aveau sS ajunga temelia insafi a existenfei picturii in 137
vremea noastra. Incerc sa transcriu esenfa rafiunii sale, a?a cum mi-o expunea tata: calea ferata a inlocuit trasurile particulare, о recunoajtem. NimSnui nu i-ar fi venit ideea s2 se duca la Lyon cu о trSsurS. Mai intii pentru ca nu mai exists trasuri. Atunci de ce pictorii incearca sa trSiasca facind curte unor mecena, atunci cind nu mai exista mecena? Ce putem scoate de la protectorii no^tri? Un nenorocit de portret, din cind in cind, datorita cSruia trSim opt zile ?i iar incepem sa tragem mifa de coadS. A$a cum cSlatorim in trenuri ale caror perne umplute cu linS ?i gSri monumentale sint platite de sute de calatori, tot a?a trebuie sa vindem unor negustori, ale cSror locuinfe somptuoase vor fi platite de sute de clien|i. A trecut vremea micului negof individual, al trocului. Sintem in era comerfului mare. Si, in timp ce negustorii nojtri se vor ocupa de amatori, noi vom face pictura, departe de Paris, pretutindeni, in China sau Africa, acolo unde vom gasi motive care sa ne imboldeasca. Impresionijtii ?tiau bine ca singurul mare negustor in stare sS impuna pictura lor era Paul Durarid-Ruel. Tata, practic, adSuga cS el era probabil singurul care se interesa de ei. Dilema sta in citeva cuvinte. Sau se acorda un fel de monopol protectorului lor, sau continuau sa vindS cu bucata, avind toate decepfiile celui care e dator sS stSruie. Renoir prevedea ca prima solufie, inevi- tabila de altfel, era о portifa descbisS speculafiei. Un negustor atit de indrSznef ca Durand-Ruel era, chiar din cauza curajului sSu, un speculant. Cu zece ani inainte nu incercase oare sS acapareze toate lucrarile lui Theodore Rousseau? Cu noul sistem, negustorii avind monopolul marfii, puteau sS urce sau sa-i scada valoarea. Ca sa influcnfczc piafa, nu aveau decit sM inchida sau sa deschidS stSvilarele. §i, cine jtie? amatorii se vor apuca poate sa cumpere tablouri pentru a face afaceri, nu numai ca sa le aga|e in sufrageria lor, ?i sS aiba plScerea de a le privi. « Ei ?i!... raspundea Monet. Oare esenfialul nu e sa ne continuam cSutarile? » De altfel, argu- mentele pro sau contra nu erau decit vorbSrie goala. Sistemul era in progres ?i Paul Durand-Ruel avea s3-l inzestreze cu о forja creatoare nemaipomenitS. El a fost inventatorul unei noi profesii. Geniul lui comercial s-a adSugat geniului creator al pictorilor, ca sS dea Parisului о strSlucire artisticS nemaiatinsa de la Renajterea italianS. Impresioni^tii acordau important dezvoltSrii fotografiei din vremea lor. Prietenul lor Charles Cros vedea in asta un mijloc de a studia problemele descompunerii luminii ji de a impinge mai 138
departe experienfa impresionismului. Seurat, pe care tata 1-a cunoscut destul de pufin, credea in studiul mi^carii prin fotografie. Il interesa pu$ca fotografica a lui Marey. Renoir considera foto- grafia ca pe un mare bine ?i ca pe un mare rSu. « A$a cum e cu toate invenfiile de cind e lumea lume.» El ii era recunoscStor lui Niepce ?i lui Daguerre de-а fi «eliberat pictura de-о mulfime de treburi nesuferite, incepind cu portretul de familie. Acum, negus- torul cumsecade care dorejte un portret se duce pur ?i simplu la vecinul lui, fotograful. E cu atit mai rSu pentru noi, dar cu atit mai bine pentru picturS ». Dimpotriva, fotografia, dupS parerea tatii, risca sa compromitS existenfa pictorilor amatori. «Toate acele domnijoare care picteaza cu acuarele, de-fi vine sa plingi de prostia lor, dobindesc totuji о vag2 idee de ceea ce inseamna pictura. Ca sa-1 apreciezi pe Mozart, e bine sa cinfi pufin la pian. Ca s3-l apreciezi pe moj Corot, fi-e de folos sa fi incercat ?i tu sS faci peisaje. Fotografia va distruge pictorul amator ?i indirect pe amator pur ?i simplu, poate va distruge chiar pictura, care trSiejte prin amator.» Aici tata «i$i vira degetul in ochi», cum ar spune el singur dacS ar fi acum ca sa constate inflorirea de necrezut a cavalerilor pensulei. S3 sfirsim aceste reflecfii fotografice cu un rautScios joc de cuvinte pe care Renoir il atribuia lui Degas. Aceasta gluma trebuie sa fi fost concluzia unei discufii dintre celebrul fotograf monden Nadar ?i pictor, cel dintii demonstrind celui de-al doilea superioritatea fotografiei fafa de picturS, in ceea ce privejte asemanarea. Nadar, crezind c2-?i desfiinfeazS adversarul, adSugase: «De altfel ?i eu sint pictor ». Si Degas, cu un voit accent golanesc, contrastind in mod comic cu infSfijarea lui de burghez conservator, ar fi rSspuns: «Ei, a?, prost artist, prost pictor, prost... ograf!1» Expozifia din 1874 nu a fost singura. In discufiile noastre, Renoir nu fScea aluzie la aceste incercari decit pentru a data intil- nirile prietenilor pe care ii iubise. Mulfi dintre ei erau funcfionari. Se pare cS administrafiile publice franceze au fost un teren deosebit de prielnic pentru dezvoltarea gustului artistic ?i literar. Numele lui Lestringuez revenea adesea. Asta ma interesa, c2ci il cunoscusem cind eram mic. Fiica lui, Marie, a ramas о bund prietena de-a mea ?i fiul lui, Pierre, mi-a fost tovarS? de lupta in multe din 1 Joc de cuvinte in limba francezS: Va done, eh, faux artiste, faux peintre, faux... tographe (faux = fals). 139
aventurile mele cinematografice. Cind eram copii, ne duceam adesea sa prinzim la familia Lestringuez, la Neuilly. Aveau о casa frumoasS, bine aranjata, mirosind frumos a ceara fi piele. Aceste mirosuri, in imaginapa mea de baiefel, erau simbolul eleganfei absolute. Ce contrast faja de casa noastra, unde tata interzicea sa se dea cu cearS pe podele de fricS « sa nu-fi raneasca copiii vreun genunchi» ?i unde se simfea mai ales mirosul terebentinei. Domnul Lestrin- guez ma impresiona din cauza barbii sale rofcate fi mai ales a ocbilor inteligenp fi a unei Ufoare deformari a coloanei vertebrale; dar in special pentru ca copiii sai ii spuneau «dumneavoastrS» fi nu vorbeau in timpul meselor. Doamna Lestringuez nu-1 intre- rupea niciodata pe sopil ei. Ne incinta mania ei de a poci numele. « Imi dap voie sa va prezint pe domnul Goujon... — Scuzap-ma, doamna, numele meu e Veron... — Domnul Merlan se intoarce dintr-o lunga calStorie... » Desigur ca о fScea anume. Glumele erau facute pe tonul acela detafat care este apanajul parizienilor bine crescup. Totul in casa din Neuilly indreptSfea comentariul Gabriellei: «Sint oameni fic». Eu ii gSseam dragup dar pupn cam afectap. Afa incit mare mi-a fost surpriza cind tata mi-a vorbit, mai tirziu despre tinarul Lestringuez ca despre un extra- vagant. Marea lui pasiune, pe vremea impresioniftilor, fusesera ftiinjele oculte. Cunoftinfele lui in acest domeniu erau imense. Tmpreuna cu Villiers ae 1’Isle-Adam se deda la experience pericu- loase. Renoir refuzase totdeauna sa ia parte la ele. 11 interesa prea pupn ce era dincolo. «О sa vedem dupa aceea. Calitatea de-а fi mort imi va da poate mijlocul de-а ma bucura de moarte. Pina atunci, in calitatea mea de om viu, ma muljumesc sS m3 bucur de via^a.» DimpotrivS, demonstrapile de hipnotism ale prietenului s3u il distrau la nebunie. « Era in stare sa te adoarmS intr-o clipS. Intr-o searS, 1-a hipnotizat pe Frank Lamy, i-a dat ordin sa se dezbrace fi 1-a trimis sa se plimbe pe strada in chilop. » Era funcponar la Ministerul de interne fi pretindea ca putea sa rSstoarne Republica hipnotizindu-i pe top fefii de serviciu din administrapa sa. « Ma abtin, spunea el, pentru ca nu am pe nimeni cu care s3-l inlocuiesc pe Mac-Mahon. Singurul rege care m3 intereseaza e Carol al IX-lea fi el e mort.» Predilecpa pentru Carol al IX-lea о avea din cauza noppi Sfintului Bartolomeu, « о incercare intr-adevar serioasa pentru a stavili crefterea populapei, cel de-al doilea mare pericol care ameninfS sSrmana noastra omenire». Cel dintii pericol era, dupS Lestringuez, pictura cu bitum. 140
Lestringuez il aducea cu el adesea pe prietenul sau, compozi- torul Chabrier. Mama mi-a vorbit despre el de mai multe ori pentru ca, din cauza lui, luase hotarirea de a nu mai cinta la pian. Bineinjeles, о iau inainte. Primele vizite ale lui Chabrier au avut loc inainte ca tata s-o fi cunoscut pe mama. Dar mi-e greu sa pescuiesc in dezordinea amintirilor mele ?i sa pastrez о ordine strict cronologica. Prefer sa urmez acel fir misterios care se numejte asociafie de idei. Deci mama cinta la pian, ca о mulfime de alte fete tinere. «Mi se faceau complimente. Renoir imi cerea sa-i descifrez melodii de Schumann. El о cunoscuse bine pe doamna Schumann inaintea razboiului din ’70. Apoi a venit Chabrier ?i, ca sa-mi faca placere, a cintat compozifia sa Espana. Ai fi zis ca s-a dezlanfuit un uragan. Batea 51 iar batea in pian. Era vara. Fereastra era deschisa. Mi-a venit ideea sa privesc in strada. Era plina de lume, care asculta vrajita. Cind Chabrier a cintat ultimele acorduri, am jurat sa nu ma mai ating de pian. Un amator e ridicol. La fel ca oamenii care il cunosc pe Renoir ?i vor sa picteze. Cum pot oare? « Si mama a adaugat: «De altfel, Chabrier rupsese mai multe coarde ?i pianul nu mai putea fi folosit». Renoir il admira pe Chabrier, in viaja de toate zilele mai ales. « Draguf, generos ?i frumos !... frumos ! Asta 1-a pierdut. lubea prea mult acele doamne de la Opera. Si nu numai pentru vocea lor ! » L-a revazut, mai tirziu, cu ocazia reluarii unuia dintre orato- riile sale. Cei doi barbafi aveau aceea^i virsta. Tata, subtirel ca un fir, mai sprinten ca niciodata, continue sa se cafere pe trepte, sari nd din patru in patru; Chabrier, ingra^at, imbatrinit, mergea cu greutate, cu ajutorul unui baston. « M-a recunoscut $i a plins de bucune. Dar nu iji-a recunoscut muzica. A intrebat chiar: « De cine e? » §i Renoir tragea concluzia: «Ticaloasele I E mai bine sa le pictezi !» Sa ne intoarcem la intrunirile din jurul lui Renoir, inca celibatar. Ele se fmeau in atelierul sau din rue Saint-Georges la numarul 35, in care s-a instalat in 1873, la ultimul etaj, deasupra apartamentului unchiului Edmond, ajuns campionul atitrat al impresionismului. In ciuda neincrederii generale, Edmond reu^ea sa-^i plaseze arti- colele. «О inteligenfa stralucitoare $i о autontate uimitoare», spunea despre el Renoir, care mi-a povestit urmatorul lucru, ilustrind foarte bine diferenfa dintre cei doi frafi. Asta se intimpla pe Promenade des Anglais la Nisa, fara indoiala dupa 1900. Ardea Cazinoul din golf ?i о multime de gura-casca se inghesuiau 141
ca sa vada spectacolul. Tata iejea dintr-un hotel din cartier, unde se dusese sa-1 vada pe prietenul sau Camondox. Incerca sa iasa din mulfime («Mulfimea e proastS! Poate sa te inSbuje, sa te calce in picioare privindu-te cu ochi rotunzi 51 goi 1»), cind atenfia i-a fost atrasa de о voce care, dominind diversele zgomote, dadea ordine precise ?i logice. «Cunosc vocea asta», i?i spunea tata, pe care vecinii il imbrinceau fara mils. Vocea continue. Docili, oamenii ascultau, se injirau pe trotuar ca s3-i lase pe pompieri sa treaca, eliberind intrarile cladirii in flScSri din care iocatarii ie$iau in ordine. Intr-adevBr, erau unchiul meu Edmond. Cocofat pe acoperijul unei majini, conducea benevol operafiile. Foarte firesc, ?eful pompierilor, prefectul, sergenfii, primarul veneau din nou la el dupa ordine $i el le dadea tot atit de firesc. О clipa, Renoir a avut ideea sa mearga la el. Dar la comanda acestui ?ef improvizat, grupul curio^ilor s-a dat inapoi pentru a Usa cale liberS ambulanfelor. Si tata, maturat de viltoare, a fost tirit departe! Georges Riviere a fost desigur unul dintre prietenii nelipsifi ai lui Renoir intre 1874 si 1890. Functia lui de la Ministerul de finance ii lasa timp liber pe care el il consacra tatii, pe de-а intregul. Mai tirziu, a fost numit $ef de birou, apoi jef de cabinet al ministrului, s-a cSsatorit ?i a avut copii. Aceste diferite sarcini 1-au tirit departe de cartierul Montmartre al tinerefii sale. Dupa cum vom vedea, avea sa revina mai tirziu. In cartea sa, Renoir ji prietenii sai, el a reprodus un tablou reprezentind cifiva obijnuifi ai atelierului din rue Saint-Georges, in 1876. Se vede acolo Lestringuez, Cabaner, Riviere insu$i, Pissarro ?i Corday, un pictor care a fost unul dintre cei mai credincioji tovarasi de tinerefe ai lui Renoir. Cred chiar ca trecuse prin atelierul lui Gleyre ?i ca-1 cunoscuse pe Bazille. Tata il admira fiindca « picta bine» ?i pentru ca lucra dupa un program bine stabilit. Corday compare bucuros pictura cu gimnas- tica. « Pictorii, ca ?i gimnastii, trebuie sa se menfina in forma. Trebuie sa pastreze privirea limpede ?i gesturile precise; ?i picioare bune ca sa iasS la peisaj...» Pissarro, care raminea « creierul tinerei picturi», trasese citeva concluzii dupa expozifia din 1874. Mai intii ca este inutil s3 faci concesii. Loja lui Renoir, pictata ca de un clasic, fusese disprefuita, aproape ignorata. A doua lecfie: publicul, in care impresionijtii 1 Isaac de Camondo, colecfionar celebru. (N.A.). 142
aveau о incredere oarbS, nu era judecStoru! infailibil pe care-1 sperau ei. A treia lecfie: trebuie sa se adune cei de-о seama. Amestecul intransigentilor cu cei cSldup nu adusese nici un client in plus. Renoir era pe de-а intregul de acord cu Pissarro a cSrui « judecatS des2vir$it3» о admira fara rezerve. Asta nu-1 impiedica s3 aiba parerile sale proprii. Exista adevaruri generale ?i mai e ?i adaptarea individului la circumstance. « Mai ales aprecierea justa a ceea ce po|i sS faci ?i a ceea ce nu po|i sa faci. Niciodata nu trebuie « sS pregatejti о lovitura ». « E ceva aici din filozofia « dopului ». I-am atras atenfia lui Renoir, care a raspuns cu un « De ce nu? » ironic: « Loviturile de picior in fund nu fac rau nicicind. Ceea ce-i mai caraghios e faptul ca nu |i se aplica niciodata atunci cind trebuie. Dar te trezesc, ji asta-i esenfialul». Criticii Lojei erau nedrepfi si Renoir $tia asta.« Poate ca e vanitate, dar cred ca era bine pictata I » dar lovitura 1-a facut pe Renoir sa cerceteze din nou eterna dilema dintre nature ?i atelier. « La urma urmei, un tablou e facut ca sa fie privit intr-o casa inchisa, cu ferestre care adesea dau о lumina falsa. Deci trebuie adaugat lucrului dupa natura ?i pu|in lucru in atelier. Trebuie sa te indepartezi de befia luminii adevSrate ?i sa-fi digeri impresiile in cenujiul unei locuinfe. Apoi te intorci ca sa te imbeti de soare. Te duci, te intorci $i pina la urmS va ie?i ceva ! » Concluzia e^ecurilor expozifiilor de debut: Renoir s-a intors in muzee, mai tirziu a vizitat Italia, Spania, Flandra, impingind cit mai departe contactul intim cu mae^trii trecutului. Un alt tovara? al senior din rue Saint-Georges a fost Lhote. Era funcfionar la agenda Havas $i a venit sa-1 vada pe Renoir fiindca iubca pictura. Nu-^i putea permite sa cumpere lablouri fiindca n-ar fi $tiut unde sa le agafe. Era un nomad. Strabatuse toata Europa pe jos. Fusese 51 ofifer de marina comerciala ?i navi- gase pe coastele Africii de Sud $i ale Asiei: putea sa-i descrie cu precizie lui Renoir, care inca nu parasise Franfa, operele lui Velazquez de la Prado sau pe cele ale lui Giotto din Florenta. In lipsa tablou- rilor, fScea colecfie de aventuri feminine. Tata 1-a indragit mult pe acest bSrbat atit de diferit de el. Lhote ii era ?i el foarte devotat. Au f3cut impreuna citeva calatorii in insula Jersey, unde au petrecut mai multe saptamini, unui pictind, ceklalt privindu-1 ?i incercindu-ji norocul la cele citeva fuste care impodobeau orajelul. Locuiau la un pastor englez. Lhote era foarte miop. Intr-o zi, cind о necajea pe fiica pastorului, о blonda dragufa de optsprezece ani, ea 1-a 143
respins atit de violent cS i-au cazut ochelarii ?i nu i-a mai putut gSsi. Bijbiind, a trecut in camera alaturata, un mic salon, ca sa ceard ajutorul tatii, care lua cafeaua cu pastorul. Camera era intune- coasa ?i Lhote nu mai vedea aproape nimic. Pastorul s-a ridicat sS-1 ajute. Lhote s-a izbit de el fi a crezut ca e fata. L-a imbrafifat galef fi a inceput sa-1 sarute. Mirat, bietul om nu putea decit s3 repete: «Please, mister Lhote1. In Anglia, barba|ii nu se sdruta intre ei». A doua zi, fiica pastorului 1-a tirit pe Lhote intr-un col| al gradinii fi 1-a sarutat drept pe gura. « Nu gasefti ca e mai placut cu mine decit cu tata? » DupS citeva zile, Renoir iefind la peisaj, printre stinci, i-a surprins pe indragostifi intr-o pozifie cu totul neechivoca. Jenat, s-a indepartat fSrS zgomot. Cei doi n-au observat prezenja lui fi fi-au continuat jocul. Tata a putut s-o auda pe fata murmurind in extaz: «0! Domnule Lhote! Се-ar zice tata daca ar fti ca-mi faci curte!» ,,In|elegi tu, e foarte frumos sa te induiofezi gindindu-te la trecut. Firefte ca regret farfuriile facute cu mina, mobila timplarului din sat, vremea cind fiecare lucrator putea sa se lase in voia imaginafiei sale fi sa-fi pun2 pecetea personalitapi sale pe cel mai mdrunt obiect de trebuinfa zilnica. Astazi trebuie sa fii artist ca sS ai aceastd pUcere fi s2 semnezi, ceea ce eu nu pot suferi. Dar pe de alta parte, sub Ludovic al XV-lea, af fi fost obligat sa pictez subiecte. Si ceea ce mi se pare a fi cel mai important in mifcarea noastra e faptul ca am eliberat pictura de subiect. Pot sa pictez flori fi s3 le numesc foarte simplu « flori », fara ca ele sa aiba о poveste. » Ii pldcea Bach pentru ca muzica lui nu spunea nici о poveste. Era muzica pura, ca pictura pe care el voia s-o faca. « $i apoi, nu te pop schimba. M-am nascut in epoca mea fi reaeponez ca un om al epocii mele. $tii dupa се-mi dau seama? Dupa private ! >> Astfel numeau tata fi francezii din copilaria mea «latrinele», altfel spus ceea ce ascundem astazi public sub expresia straina water-closet. Cu toate ca eram obifnuit cu comparepile neafteptate ale tatii, folosirea acesteia pentru a simboliza trecerea timpului tot m-a surprins. Totufi ea se bazeaza pe observapa exacta a schim- barii obiceiurilor care au urmat inceputului erei tehnice. Renoir se afla in situapa de-а ciftiga ufor. Exemplele nu lipseau: Ludovic VS rog, domnule L.liote. (in lb. engl.) 144
al XlV-lea, primindu-ji curtenii a?ezat pe scaunul gBurit, nu se jena de loc sa-?i facB nevoile in fa|a unei mul|imi. Ceea ce-1 izbea cel mai mult pe tata in modul celor bStrini de a trata aceasta funcfie naturala era lipsa totak a dezgustului. IncS in secolul XVIII, in toate hanurile din Franfa, locul in chestiune era о simpla gaurS deasupra cSreia erau citeva scinduri, pe care clientul era nevoit sS-$i pastreze echilibrul. Hirtia foarte mStasoasS era inlocuita de о cordicS care atirna de sus ?i era aceea^i pentru to|i cei care о foloseau. « Numai asta, spunea Renoir, ji compenseaza urifenia Operii lui Garnier!... Si mirosul? Ce se intimpla cu mirosul? Aveau oare nasul mai astupat decit al nostru ? » Explicafia asta nu-1 satisfacea de loc. Dimpotriva, credea ca inlesnirile progresului ne fac sa ne pierdem folosirea simfurilor, a?a cum automobilul ne face sa nu folosim picioarele. « De altfel, trSim in nijte mirosuri groaznice ?i ne deprindem foarte bine cu ele. Putoarea majinilor ne otrave$te (се-ar fi spus el acum!), pe toate scarile din Paris miroase a gaz ?i asta incS nu-i numic. Avem ?i paciuli I» acest nume exotic era aceia al unui parfum la mods dupa care erau nebune femeile de la sfirjitul secolului 51 pe care Renoir nu-1 putea suferi. « E destul de grav cind о blonda nu se spala, dar daca aceea^i blonds se parfumeazS cu paciuli te poate face sS lejini!... Jean, deschide ferestrele cS miroase a unturS arsS.» Eu nu simfeam nimic, deschideam ferestrele ?i mS duceam sS vSd la bucStSrie, unde intr-adevar о gSseam pe la Boulangere prSjind bucafi de slSninS pentru iahnia de fasole. Nasul nelinijtit al lui Renoir, ca ?i ochii sSi, ca toate simfurile lui, prindea totul. Sensibilitatea acestei ma?ini de inregistrat imi dSdea complexe. Pentru a incheia cu « privatele», Renoir exprima о judecatS: anume, cS acest confort, aceastS curSfenie, aceasta folosire perma- nents a apei, riscS sS ia locul unui element al viefii pe care el il considera indispensabil: luxul. « Am о baie de care nu m-a? mai putea lipsi. Totul e s-o pot pSstra fSrS a pierde plScerea pentru о ramS Ludovic al XV-lea, sculptatS cu dalta ?i poleitS cu foife de aur. In ziua in care mS voi mulfumi cu о ramS din ghips auritS cu pensula muiatS in culoare sinteticS, voi fi plStit, poate, prea scump pentru baia mea ! » Un alt nume legat de amintirile perioadei din rue Saint-Georges este aceia al lui Lascou « un judecStor de instrucfie cSruia-i intrase in cap sS mS facS s3-l iubesc pe Wagner. Trebuie sS spun cS reujise, la inceput I» Ca impotriva lui Wagner se invoca de obicei 145
$i un fals sentiment national il entuziasma ?i mai mult pe tata. El, atit de calm de obieci, a injurat pe unii, ba chiar s-a batut cu bastonul, cu adversarii maestrului german. « E idiot, dar sandtos. Este bine sa te pasionezi, din cind in cind, pentru altceva decit pentru ideea ta fixa. ».Nu ?tiu in care teatru din Paris se intimpla asta, dat probabil ca Renoir se distrase bine. «Jobenul, acest instrument grotesc, s-a dovedit un foarte bun protector contra loviturilor de baston. Coridoarele erau pline de ele.» Mai tirziu, Lascou avea sa-1 prezinte pe tata lui Wagner. Rezul- tatul a fost portretul pe care-1 cunoajtem ?i doua-trei schife, totul executat in trei sferturi de ora de poza. Numai atita a putut obfine Renoir de la compozitor. Cred ca asta s-a intimplat la Palermo, adica la sfirjitul perioadei din rue Saint-Georges. In acest scurt timp, Wagner a gasit mijlocul de-а emite pareri asupra picturii care « erau anapoda ! 1 La sfirjitul jedinfei, il gaseam mult mai pufin talentat. Ba in plus, Wagner ii detesta pe francezi pentru ostilitatea pe care-o manifestau fafa de muzica lui. In timpul acestei jedinfe, a repetat de mai multe ori: francezilor nu le place decit muzica evreilor.. muzica evreilor germani! » Renoir, plictisit, i-a facut, pictind, elogiul lui Offenbach «pe care il adoram ! ?i Wagner incepuse sa ma plictiseasca!» Spre marea surpriza a a tatii, Wagner a facut о mijcare de aprobare. « E о muzica « migd » dar nu proasta. Daca n-ar fi evreu, Offenbach ar fi un Mozart. Cind vorbesc de evreii germani, ma gindesc la Meyerbeer al dumneavoastra I» Renoir a asistat, mai tirziu, la о reprezentafie cu Walkyria la Bayreuth. « N-ai dreptul sa-i inchizi pe oameni timp de trei ore in intuneric. E un abuz de incredere.» Tata era impotriva salilor de teatru neluminate. «E?ti obligat sa privejti singurul punct luminos, scena. E о tiranie! Poate ca am chef sa privesc о femeie frumoasa intr-o loja. $i-apoi sa firn sinceri. Muzica asta a lui Wagner e foarte plicticoasa ! » Aceasta schimbare nu 1-a impiedicat sa continue a-1 vedea pe Lascou. « Ma uimea. Ginde?te-te la un judecator de instrucfie care calatore^te prin toata Europa cu pianul lui propriu, in vagonul de bagaje, aja cum alfii calatoresc cu lenjeria lor!» Tata a revenit adesea la intunericul teatrelor. « Pentru mine, spectacolul este in acela^i timp pe scend $i in said. Publicul e tot atit de important ca ?i actorii- » Imi spunea ca in Italia, in secolul al XVIII-lea, unde balcoanele erau toate numai loji, oamenii 146
considerau teatrul ca un loc de intilnire. Nu te duceai numai s3 vezi о pies3, ci ?i s3 te intilne?ti cu aljii. Loja, precedatS adesea de un budoar minuscul, era о prelungire a salonului din « palazzo ». Acolo serveai ceaiul, fumai, stSteai de vorbS. Cind tenorul sau contralto incepea un duet strSlucitor, taceau ?i ascultau cu religio- zitate. Dar nu erai format de nici un fel de jmecherie de lumin3. « Ceea ce ma plictisejte la teatrul modern e faptul ей a ajuns solemn. Te crezi la biserica. Cind am chef s3 merg la slujb3, m3 due la о bisericS!» MSrturisesc, in calitate de autor de piese $i filme, c3 nu imp3rt3$esc entuziasmul tatii pentru spectators care vorbesc in timpul spectacolului. Cind proieefia vreunuia din filmele mele este punctata de scrijnitul pu^tilor mincind arahide, sint foarte nenorocit. Asta, fara indoialS, fiindcS motivele care m3 leag3 de teatru nu sint aceleaji ca ale tatii. Tin3r hind, nu scSpase nici una din operetele lui Offenbach. Il urmarea ji pe Herve. Dar ceea ce-1 bucura era faptul c3 se simfea intr-o anume stare de mulfu- mire, care incepea la u?a salii. Latura «sarbatorii» era foarte importantS pentru el. Noi mergem la teatru ca s3 urmSrim о intriga, sau desfSjurarea anumitor caractere, de care tatii nici nu-i p3sa. El se ducea la teatru a?a cum te duci la plimbare duminica la farS, ca s3 te bucuri de aerul curat, de flori, ji mai ales de bucuria celorlalfi care se plimba. Si avea darul de-а se putea concentra asupra unei impresii, in mijlocul a zece impresii diferite. Artista lui preferatS era Jeanne Granier. «Un glas plSpind, dar atit de curat, atit de precis, de spiritual». Prinjul de Galles, viitorul rege Eduard al VH-lea al Angliei, nu sc3pa nici о reprezen- tafie a Jeannei Granier de la VarietSfi, cind se afla la Paris. Pubhcul era convins ca admirafia lui pentru stea nu finea numai de domeniul artistic. La sfirjitul unei arii, cind izbucneau aplau- zele, ele se adresau cintSrefei $i prinfului. Toata sala se intorcea spre el ca pentru a-1 felicita pentru gustul lui. Si viitorul rege al Angliei, bSiat bun, saluta mulpmea, nefiind jenat de loc de aluzie, savurind aceastS intimitate care era, printre multe altele, о insu- jire a Parisului. Offenbach locuia intr-o frumoasS cas3 boiereascS in capStul de jos al strSzii La Rochefoucauld. Din cind in cind tata cobora dealul colinei ?i venea s3 fumeze о figarS dup3 ?edin{a de lucru, tirziu dupa-masa. Cei din cas3 abia setrezeau. Pentru familia Offen- bach atunci erau zorile. Compozitorul inghifea о сеа^сЗ de cafea cu lapte ?i un corn, prinzul lui adevarat hind supeul de la miezul 148
nopfii. Citeodata Renoir il insofea la Varietdfi. « Cel mai frumos teatru din Paris. Acolo ejti fericit chiar inainte de ridicarea cortinei. De altfel, un teatru care nu e zugrSvit in alb, roju ?i auriu nu este un teatru adevSrat I Hortense Schneider era regina locului... Bund fatS I» Intr-o zi, cind in loja ei Zola ?i unchiul meu Edmond vorbeau despre «tema in pictura», Renoir, pe care teoriile il plictiseau, s-a intors spre Hortense Schneider, care, ?i ea, i?i ascundea cu greu cSscatul. ’> Sint frumoase toate astea, a spus el, dar hai sa vorbim de lucruri serioase. Pieptul dumitale se menfine bine? — Ce intrebare!» a raspuns diva rizind. A desfacut corsajul, dindu-i astfel о stralucitoare dovada a tSriei nurilor ei. Pe tata, pe fratele lui ?i pe Offenbach i-a pufnit risul. Zola s-a fScut « ro?u ca un bujor», a bilbiit ceva de neinfeles $i a fugit cit a putut de repede. «Era un provincial. ►> Renoir il admira dar ii ierta cu greu neinfelegerea lui cu privire la Cezanne. «Si-apoi, ce idee caraghioasa sa fii numaidecit ca muncitorii sa spunS rahat!» Sa vorbim despre Jeanne Samary. Am in fafa ochilor о repro- ducere dupS marele ei portret. Ce pacat ca n-o cunosc! Ea e tot teatrul; se simte la ea acel amestec de autoritate nobila si de umilinfa in fafa publicului. О ghicejti $i facindu-$i piafa dimi- neafa, in rue Lepic, cu co?ul plin de praz. Probabil cS pipSia discret pepenii galbeni ca sS vada daca-s copfi ji prefuia din ochi prospefimea merlanilor. Seara, in frumoasa ei rochie alba, sub machiajul de scenS, era о regina, о regina dr3g31a?a, durdulie, al carei corp te invita la dezmierdari. Mai inainte de orice era un Renoir. Ea fScea parte din acea mare familie care se intinde de la mama pina la Nini, trecind pe la micufele Berard, Gabrielle, Suzanne Valadon ji noi ceilalfi, copiii Renoir. Noi semSnam cu topi. Privesc portretul Jeannei Samary cum a? privi portretul unei surori moarte. Renoir о intilnise la familia Charpentier, dar parinfii ei fusesera aceia care venisera s3-l caute. « DacS va trebuie un model... Jeanne v3 admira aja de mult.» Cum sa rezijti, mai ales cind injiji negustorii se indoiesc de tine? Oare nu venise unui s3-i propun& lui Renoir sa facS falji Rousseau I «Cu indeminarea dumitale, oamenii nu-ji vor da seama I» Acest от « cinstit» fusese impresionat de citeva peisaje, de dinainte de '70, putemic influ- enfat de Diaz ?i de jcoala de la Fontainebleau. Deschid о paran- tezS la acest subiect — inc3 una. Atunci cind a inceput sa fie « comercial», tata a vizitat colecfia unui amator londonez. Englezul, 149
foarte mindru, 1-a condus intr-un mic salon unde un superb Rousseau se bucura de о lumina specials. « Acum vedefi capodopera colec- |iei mele, un Rousseau foarte pu|in cunoscut. — 11 cunosc foarte bine », a raspuns Renoir, care se gSsea in fata unuia dintre peisajele sale din tinerete, cSruia i se schimbase semnStura. S-a abtinut insS sS-i strice pkcerea colectionarului. «S-ar fi imbolnavit 1» Renoir nu-i dezamSgea niciodatS pe proprietarii de falsuri. « Una din doua, ori cumpSrS pictura pentru a о specula ?i, in acest caz, cu atit mai rau pentru dinjii, ori iubesc tabloul. Atunci de ce sS le creem indoieli?» Familia Samary locuia in strada Frochot. Acum, cind scriu aceste rinduri, locuiesc ?i eu in acest cartier. Din locuinfa mea pot sS vad spatele casei lor. La ce etaj locuiau? La al doilea? unde ghicesc acum о tinSrS pereche care-ji pregSteste cina. El ascute un cufit, ea pune masa. §tiu ei oare cS una din cele mai fermecStoare femei din secolul trecut s-a aplecat, inaintea lor, pe fereastra pe care au acum о mujcatS? Sau poate sus de tot, la al patrulea etaj, acolo unde un domn bStrin i?i fumeazS pipa privind porumbeii. El trebuie sS ?tie. Singuratatea ii lasS timp pentru anumite curiozitafi. Acest Montmartre care a fost regatul tatii ?i al prietenilor sSi s-a schimbat mult. Industrie de placeri 1-a fScut trist. Dar unele fantome, ca aceea a Jeannei Samary, ii inlSturS acea mantie de falsa demnitate care inabujS cartierele din vestul Parisului. In strada, intilne^ti incS fete ie^ind de la cursurile de dicfiune ?i murmurind versuri de Molifere, care vor ajunge poate ?i ele alte Jeanne Samary. Ca sa mearga s-o vada, Renoir urea pe strada Henri-Monnier, traversa strada Victor-Masse ?i, dupa ce dadea bunS ziua portS- resei, urea in grabs scSrile ?i suna. Actorul Dorival jtia de la Mounet-Sully, care^tia de la Samary, cS Renoir e a$a de grSbit sa picteze cS nu spune nici buna ziua mScar. Lumina nu era buna decit intre unu $i trei. Locuin|a dadea spre apus si rasSrit. Dar camerele dinspre rSsSrit erau foarte mici. Salonul, dimpotrivS, devenea imposibil dupS ora trei, fiindcS razele soarelui apunind ajungeau sS-1 lumineze direct. De ce se incSpa|ina oare sS picteze in condifii atit de proaste? FSrS indoialS cS era о fazS a luptei sale intre natura §i atelier, nevoia de-а prinde modelul in dezor- dinea intimitafii, cum ii pkcea sa-1 observe in artificiul meseriei. Tata freeventa ?i Comedia FrancezS. «Trebuia sa am chef s-o 160
vSd. DacS exists vreun loc unde nu te distrezi, asta-i!... Din feri- cire, se juca destul de des Musset!» Renoir a facut mai multe schife dupS Jeanne Samary la parinfii ei. Probabil ca tot acolo a pictat ?i micul portret din colecfia Comediei Franceze. Pentru marele portret care se afla in Uniunea Sovietica, a obligat-o sa vinS la atelierul din rue Saint-Georges. « Acasa la ea erau prea atenji cu mine. Mama ei avea mania unor prajiturele cu care ma indopam dupS ?edin|3, ascultind-o pe Jeanne care ?tia sa flecSreasca agreabil. E atit de draguja vocea unei femei cind nu e pretenfioa- sa! NiciodatS n-a fost vorba de casStorie.» « Renoir nu-i fScut pentru cSsStorie, spunea Jeanne Samary, el mSrita toate femeile pe care le picteaza__cu pensula lui.» Un bun prieten al tatii pe vremea din rue Saint-Georges a fost «mo? Cboquet». Renoir il numea« cel mai mare colecfionar francez, de la regi incoace, poate chiar din lume de la papi incoace ! » Precizez cS pentru tata papii insemnau luliu al II-lea «care ?tia sS-1 facS sS picteze pe Michelangelo ?i pe Rafael 13sindu-i in pace >>. Domnul Choquet era funcfionar la vama. Avea о leafa mize- rabilS. De foarte tinar, facea economii la mincare ?i imbracSminte ca sS-fipoatScumpSraobiectedearta, mai ales din secolul al XVIII-lea francez. Locuia intr-o mansarda, umbla in zdrenfe, dar avea pendule semnate de Boulle. De mai multe ori era sa fie dat afarS de superi- orii sSi fiindcS demnitatea unui funcfionar al statului nu se potrivea cu minecile lui gaurite. Dar avea un protector, a carui indentitate tata nu mi-a precizat-o niciodatS ?i care intervenea de fiecare datS. « Noroc ca mai exists protectori, altfel viafa ar fi prea nedreap- tS I» Choquet a dobindit о mojtenire, a consimfit sS poarte haine cuviincioase ?i ?i-a instalat comorile intr-o locuinfa frumoasa. El a fost dintre cei dintii care a infeles cS Renoir, Cezanne ?i tovar3?ii lor erau mo?tenitorii direcfi ai acelei arte franceze pe care Ger6me ?i pictorii oficiali о tradau sub pretextul de-а о continue. «E ca-n politics. PSstrezi etichetele ?i falsifici marfa», spunea Choquet. El compare picture marilor maestri cu acele guverne republicane care impu?c3 muncitorii sub pretext cS apSrS cauza poporului. Domnul Choquet era un «incSpafinat »> ?i protectorul lui trebuie sS fi fost foarte putemic pentru ca Vama, care nu glu- meste cu convenien|ele, sa pSstreze acest personaj nedorit. Curind, la Paris, s-a stimit interesul pentru domnul Choquet. Renoir atribuia aceasta popularitate faptului cS prefurile operelor lui Watteau crescusera. Choquet avea mai multe tablouri ale 151
acestui maestru. PlStise pentru ele citeva sute de franci intr-un moment cind nu le cumpara nimeni. Se vorbea ?i despre scrinurile lui, despre oglinzile, lustrele din vremea lui Ludovic al XV-lea si al XVl-lea. Anticarii incepuserS sS capete importance in lume. Snobii, plictisifi de goticul d la Victor Hugo, aveau chef sS se joace « de-а Trianonul». Si in special prefurile « urcau... urcau ! » Daca ar fi vrut sa vinda, mo? Choquet ar fi ci?tigatoavere. Funcfio- narul disprefuit ajunsese un infelept a carui tovarSfie era cSutatS. Era о onoare sS fii primit in casa lui. El profita de aceasta ciudSfenie ca sS expuna cit mai la vedere lucrSrile care le avea de la Renoir ?i Cezanne «in rame Ludovic al XV-lea autentice». Cu toate c3 pentru picturile lui Cezanne considera cS ramele Ludovic al XlV-lea sint acelea care le pun mai bine in valoare volumele. Tata mi-a povestit de mai multe ori cunoscuta anecdota despre Choquet “?i Dumas-fiul. Dumas-fiul foarte preocupat de-а fi «la curent», a vrut s3 viziteze colecfia Choquet. Era in momentul trium- fului sSu cu Dama cu camelii. Sigur cS tinSra lui glorie ii va deschide toate u?ile, s-a prezentat farS sa se anunfe dinainte la Choquet. Micufa servitoare bretona 1-a rugat s3 ia loc in vestibul, i-a luat cartea de vizitS ?i i-a dus-o stapinului. Dar acesta il cunoscuse bine pe celalalt Dumas, « adevaratul», autorul celor Trei mufche- tari, ?i era supSrat pe fiu cS refuzase, la moartea tatSlului sSu, mojtenirea, ca sa nu-i plSteascS datoriile, de altfel destul de mari. Choquet ar fi spus: « TatSl era un copii ?i fiul un b&trin. Singura scuzS a Damei cu camelii ar fi fost aceea de a plati datoriile Doamnei de Monsoreaub. A apSrut in fafa lui Dumas-fiul cu fafa ingindu- rata, morfolind cartea de vizita in minS. « Citesc pe aceastS carte de vizitS numele bStrinului meu prieten, Alexandre Dumas. El a murit. Sintefi un impostor. — Dar... eu sint fiul lui! — Ah I... Are deci un fiu ?... » Renoir ?tia de la Choquet о altS poveste despre Dumas-fiul. Foarte tinSr pe atunci ?i inainte de-а avea succes, a intrat intr-o zi, pe nea?teptate, in salonul tatalui sau ?i 1-a gSsit foarte ocupat, sSrutind pe gurS о tinSrS femeie complet goals, a?ezatS pe genunchii sSi. « TatS, a spus fiul, e nedemn ! — Fiule, a raspuns tat31,ar3tindu-i u?a cu un gest mindru, respecta pSrul meu alb I» Poate c3 scena asta a avut loc in casa mea din avenue Frochot. Unii amatori de pove?ti din batrinul Paris pretind ca a fost constants de Alexandre Dumas-tatal, pe vremea primelor sale succese. Zidurile intSri- 152
turilor din Paris separau acest grup de case, un fel de colonie de artijti, de actuala piafS Pigalle, pe atunci о piafS de sat. Dumas ji prietenii s3i obpnuserS permisiunea autoritSplor militare sa strS pungS о usa secrets in acest zid de care era nevoie pentru a putea merge la vingtoare in stufarijul colinei din Montmartre. Dac3 aceastS presupunere e adevSratS, Dumas trebuie sS fi avut cabinetui de lucru la etajul pe care fratele meu Pierre il ocupa in momentul morpi sale. Lui Renoir ii pSrea r3u c3 nu-1 cunoscuse mai bine pe bStrinul Dumas. « Ce viafa a avut! Sa fii fiul unui bSrbat care era in acelaji timp ?i generalul lui Napoleon ji negru, asta ip apfa imaginapa !» El admira pnuta impunatoare a rasei negre. « Au noroc, jtiu incS s3 meargS. Sint singurii care jtiu sa poarte uniforma cu maiestate. Othello trebuie s3 fi fost m3re| 1 Dar Dumas-tatal, ce om cumse- cade 1 Se pare c3 a plins in ziua in care a fost nevoit s3-l ucida pe Porthos 1» Tata mi-a vorbit о data sau de douS ori de parterul unei case din strada Moncey unde a locuit. A fost oare inainte de rue Saint-Georges sau in acelaji timp? Inclin pentru a doua versiune. In vremea aceea о locuin|3 modestS se inchiria cu о sumS extrem de mic3. Cind il pasiona un motiv, ii plScea sS trSiascS « cu nasul acolo ». Aja avea sa se duc3 in strada Cortot ca s3 picteze Le Moulin de la Galette ?i multe alte pinze ale colinei din Montmartre. Moblia lui consta dintr-o saltea ajezatS chiar pe podea, о mas3, un scaun, un serin din lemn alb ji о sob3 pentru model. Cind iji schimba adresa, pSrSsea aceste cinteva lucruri. Atelierul din rue Saint-Georges era permanent ?i ii servea drept magazie pentru tablourile care se adunau. E posibil sS se fi dus in strada Moncey, fiindcS unchiul meu Edmond, a cSrui activitate jurnalisticS era mare, ii aducea prea mulp musafiri. Lui Renoir nu-i plScea s3 fie deranjat inainte de « dupS jedinfa ». Poate c3 trecea ?i printr-una din acele crize in care «nu mai puteam s3 v3d un plastron... vederea unei slugi m3 imbolnSvea». Fuga, disparipa erau metode foarte intrebuinfate de el ca sa nu se «lase mincat». Tmprejurimile strSzii Moncey aveau о proasta reputape. Bariera de la Clichy era locul de intilnire al apajilor. Acolo unde ast3zi se bifurcS avenue de Clichy ?i Saint-Ouen, se intindea о porpune cu bar3ci mici, locuite mai ales de peticari ji de insoptori care nu prea sint de recomandat. Acolo proxenepi purtau japca, pantaloni strimp, ghete scilciate ji cirlionp. Fetele se plimbau 153
in fuste scurte de mStase lucioasa, foarte strimte, $i-$i ascundeau banii in ciorap. « Te-ai fi putut crede intr-un cintec de Bruant.» Angele, modelul sau, ii vorbise despre о locuinJS mica, ieftinS, cu о grading in care ar putea picta. Renoir se dusese sS vadS. Un mar batrin de care atirna un leagSn de copil il cucerise ?i о inchiriase farS se se sinchiseascS de vecini. Intr-o searS, cind se intorcea acasS, fusese atacat de vagabonzi. El a incercat sS fugS, dar in ciuda picioarelor lui bune, fusese prins ?i {intuit de-о bariera. DeodatS unul dintre ticSlo^i 1-a recunoscut. « E domnul Renoir !» Tata se umfla in репе, foarte mindru de-а fi a?a de celebru. CelS- lalt a spus: « V-am vSzut cu Angfele. N-o sS-1 jefuim pe-un prieten al Angelei... » ji a adSugat: « Cartierul nu e prea sigur. Vs into- vSrSjim pina acasa!» Angele, deliciosul model din femeia cu pisica (« Poza ca о zei|a »), fScea parte din aceea^i societate. Ea avea pentru Renoir un devotament induio^Stor. Sim|indu-1 fSrS bani in ajunul plS|ii chiriei, i-a propus « sa meargS sS facS un tur pe bulevardul exterior». Tatii i-a fost foarte greu sa refuze acest ajutor nea^teptat. In timpul Dejunului visla$ilor, a « pescuit» un tinar de familie buna care s-a insurat cu ea. DupS ci|iva ani, a venit sS-i facS о vizitS « patronului». Soful о insofea: о adevSratS pereche de burghezi provincial!, imbrSca|i in haine inchise, fanfo^i, cu graiul pretenfios. DupS un moment, Angele s-a dezgbefat. « Armand ?tie cS pozam goals ?i (rojind)... ?tie cS aveam legSturi proaste ! » Tn timp ce Armand incremenise in contemplarea unui tablou, ea s-a aplecat la urechea tatii: « Dar nu jtie cS spuneam rahat I» Pentru tot timpul cit a durat execufia lucrSrii Moulin de la Galette, Renoir s-a instalat intr-o cocioabS veche din strada Cortot. « CSzusem cu totul in doaga schijei dupS naturS, a?a cum fScuse Zola cind se plimba in caleajcS pe cimpurile cu griu din Beauce inainte de a serie PSmintulI » Nu ?tiu pinS la ce punct impinsese Zola intimitatea lui cu (Sranii din Beauce, dar $tiu cS tata, ca peste tot aiurea, s-a ISsat absorbit pe de-а intregul de satul Montmartre „care nu ajunsese incS pitoresc ». Popula|ia se compunea din mici burghezi atra?i de aerul curat ?i de chiriile neinsemnate ale locuin- felor; din cifiva plugari ?i mai ales din familii de muncitori ale cSror fete ?i bsiefi coborau in fiecare dimineafa dealul ca sS meargS « sS-ji mSnince plSminii» in noile uzine din Saint-Ouen. Existau circiumi ?i in special le Moulin de la Galette, unde veneau sS danseze simbStS seara ?i duminica midinetele ?i bSie|ii de prSvSlie 164
din cartierele de nord ale Parisului. Cladirile de azi de la Moulin nu existau. Era un simplu hangar, construit in grabs, in jurul a douS mori de vint care tocmai i?i incheiasera lunga lor carierS de distribuitori de fainS. Cojurile mari inlocuiau incetui cu incetui plaiurile de griu ale cimpiei Saint-Denis, ?i morile din Montmartre nu mai aveau ce sa macine. Din fericire, aparifia limonadei a salvat de la distrugere acest incintator vestigiu al trecutului. Renoir adora acest loc tipic, reprezentind latura « copildroasa » a poporului din Paris, in felul lui de-а se distra. « AceastS libertate niciodatS desfrinatS... aceastS nepSsare niciodatS ordinary I » La inceput, pujtii 1-au privit curios pe acest domn totdeauna grSbit, mergind repede pe ulicioarele prost pavate ji oprindu-se brusc, pierdut in contemplarea unei vife sSlbatice cifSratS pe-un zid vechi sau a unei tinere muncitoare care lua de indatS acea atitu- dine, fals indiferentS, a femeilor care se $tiu observate. Prima care a oprit-o i-a raspuns prin fraza clasicS: «Domnule, eu nu sint dintr-alea». Fata era grafioasa. «Miini adorabile, cu virfurile degetelor pufin umflate din cauza infepaturilor de ac. » Ca sS intre in materie, Renoir a intrebat-o: « Ejti croitoreasS? — Da, dar locuiesc cu mama ?i ma due acasS in fiecare searS ». Pe cit se pare, Renoir ii pkcea tinerei din Montmartre, care il privea cu ochi candizi fSrS s3-?i ridice privirea. El era tare incurcat. « Cum s-o fac sa infeleagS ca aveam chef s-o pictez $i nu voiam altceva.» A avut о inspirafie. « PrezintS-ma mamii.» Descoperise metoda care avea sS-i aducS atitea modele « fSrS a trece drept un satir». Mama Jeannei a fost flatata de vizita acestui tinar « foarte bine ». Preful pe care-1 oferea pentru pozat «ii va aduce un ban in plus ». I-a mai propus-o §i pe fiica ei Estelle, о fetifa bruna cu urechi frumoase. « Imi treceam vremea spunindu-i sa-?i ridice parul.» Mama era spSlStoreasS «о meserie grea care nu prea aducea bani». Fetele fSceau croitorie dar nu lucrau regulat. Tatal era zidar, dar о binecuvintatS hemie il fintuia intre zidurile circiumii din coif cu rue des Saules. Citeva pahare de piccolo (a?a se nu- mea incS vinijorul acru de pe dealurile Parisului) au pecetluit infelegerea. Montmartrezii au adoptat foarte repede acest personaj « viu ca argintul viu», dupS expresia unuia dintre modelele sale. Hainele lui gri in dungi, lavaliera albastrS cu picSfele albe ?i pakria mic3 din fetru au devenit trSsSturile caracteristice ale cartierului. Mamele veneau gramadS, laudind calitSfile fiicelor. Una dintre ele, crezind 156
ca-1 impresioneazS pe Renoir, i-a spus: « Hortense a cSpatat un premiu la matematicS cind avea zece ani». Savanta ajunsese о prSjina de optsprezece ani, plats ca о plosnifa $i cu privirea sa$ie ! Amabil, Renoir a admirat interminabila demonstrate a diverselor operajii. S-a prefdcut foarte pasionat de-о inmulfire complicate urmati de о proba cu noua. A promis s-o prezinte pe nenorocita « cSreia un succes din jcoala risca sS-i strice toata viafa » lui Lhote, care avea poate зй-i gaseasca un loc de secretara la agenda Havas. Dar s-a intimplat ca Lhote, « miop ca о cirtiffi », s-a indragostit de sluta. A fost angajata datoritS lui ?i ji-a luat-o ca amanta. Damicela, foarte mindti ей sedusese un domn atit de bine, a devenit indrazneafS ji a inceput sa fac3 pe femeia fatala. Curind intreaga agenfie Havas iji fScuse cheful cu ea. Lhote spunea despre dinsa: « О adevarata rogojina ». Dupa ci|iva ani, maica-sa a venit sa-1 caute pe Renoir, care a primit-o pufin cam nelinijtit. Venise зй-i muljumeasca. « Fata mea e cu un poet simbolist. Nu mai freeven- teaza decit intelectuali. Cind te gindejti ей 1йгй dumneavoastrd s-ar plimba ?i azi numai cu baiefi care fac grejeli de ortografie! » Datoritd mamelor, Renoir ?i-a putut aduna modelele de care avea nevoie pentru lucrarea sa Moulin de la Galette. Barba^ii care dansau erau tovarajii s3i obi^nuifi, unchiul meu Edmond, Rivifere, Lhote, Lestinguez, Lamy, Cordey. Casa din strada Cortot era скгйрйпай, fapt care nu-1 stinjenea nicidecum pe Renoir, dar in schimb avea о gtidina mare care se intindea in spate, cu о privelijte minunata spre cimpia Saint-Denis. « О griidind misterioasa $i nobik ca aceea a lui Zola, rama§ifele unei locuinfe de soi. » In aceasta оагй a pictat numeroase subiecte, dtei nu lucra niciodata numai la unui singur. «Trebuie зй §tii sa pui о plnzd deoparte ?i s-o laji зй se odihneasc3.» El repeta adesea: « Trebuie sa ?tii зй hoin3re^ti ». Prin a hoinari tata infelegea acea intrerupere in timpul careia aspecte esenfiale ale unei probleme fi^nesc din planuri ascunse pentru a ie$i la lumina. Viafa pe care о observa Renoir cu atita pasiune i se prezenta aja cum se prezenta execupa tablourilor sale curiojilor care-1 priveau pictind: ca un ansamblu din care sensul nu se desprindea decit foarte incet. « Prea fericifi dacfi puteau ghici ce va ieji de-acolo.» Si mai spunea: « Ca зй vezi inainte ar trebui зй fii Dumnezeu tatii. Dac-o iei cu bucafica nu ajungi nicaieri. Chiar $i buaSfica este compusa din nenuntirate elemente». Renoir ar fi fost incintat зй afle ей atomul se poate 1трйф, ?i ar fi susfinut cu siguranfd credinfa 157
lui in posibilitatea diviziunii fiecarei particule nSscuta din aceastS rupturS. Cit private important relative a acestor diviziuni, simful lui de egalitate ii sugera reflecfii amuzante. I?i imagina microbii guturaiului sSu considerind sistemul lor solar, adic3 interiorul nasului sau, drept centra al lumii. $i sugera chiar ca noi inline eram, farS indoiala, microbii vreunui corp imens a c3rai substanfS ne scapS. Apoi tr3gea concluzia felicitindu-se de-а fi un simplu muritor. « Nu m-ar distra s3 pictez о femela microb.» CiteodatS il irita incetineala cu care percepea. «La inceput vad motivul ca printr-o cea|3. Stiu c3 tot ceea ce voi vedea mai tirziu e acolo, dar asta nu reiese decit cu timpul. Citeodat3 tocmai lucrurile importante se aratS ultimele.» Alteori credea c3 aceastS incetineal3 e in avantajul sSu. Reamintesc cititorului c3 incetineala lui Renoir era mai mult decit relative si c3 el lucra cu о vitezS de necrezut. Мй sfatuia s3 nu m3 reped nicicind oricare ar fi meseria pe care mi-o voi alege cind acest « rSzboi idiot» se va sfirji ji rana mi se va vindeca. М3 punea in gard3 contra hotSririlor pripite, luate mai inainte de-а fi cint3rit bine lucrurile. Era de ajuns s3-l privejti pictind ca s3 ai о demonstrate a manierei lui de-а observe ji de-a pStrunde subiectul. Unii pictori, de pildS Valloton, incepeau s3-?i lucreze tabloul dintr-o parte a pinzei, progresind cu toate detaliile, cu toate valorile echilibrate din primul moment. Cind ajungeau la partea cealaltS, tabloul era gata. « Il invidiez pe Valloton, spunea tata: cum de are mintea atit de limpede? » La Renoir, tabloul incepea intr-adev3r prin tuse de neinfeles pe un fond alb, nici m3car forme. CiteodatS lichidul — uleiul de in ?i esenfa de tereben- tin3 — era atit de abundent fa|3 de culoare, incit curgea pe pinz3. Renoir il numea « zeama ». DatoritS acestei zemi, putea s3 stabi- leasca о prob3 a tonalitafii generale numai din citeva tr3s3turi de penel. Cu asta acoperea aproape intreaga suprafafS a pinzei, mai degrab3 intreaga suprafafa a viitorului tablou, c3ci Renoir 13sa adesea о parte din fondul alb neacoperit. Aceste pete consti- tuiau pentru el valori indispensabile. Trebuia ca acest fond s3 fie foarte pur ?i foarte neted. Am pregStit adesea pinzele tatii cu alb de argint ?i un amestec f3cut din о parte de ulei de in ji dou3 p3rfi de esenfS de terebentinS. Apoi erau 13sate s3 se usuce citeva zile. Dar sa ne intoarcem la execufia tabloului. Incetui cu incetui, se amestecau tr3s3turi roz sau albastre intr-un perfect echilibru. De obicei, galbenul de Neapole ?i garanfa nu interveneau decit mai tirziu, $i la urm3 de tot negrul de ivoriu. Tata nu lucra cu 168
unghiuri 51 drepte. Scriitura lui era rotunda, ca ?i cind ar fi urmat conturul unui sin tingr. «Linia dreapta nu exists in natura.» In nici unul din momentele execufiei, tabloul nu avea nici cel mai mic semn de dezechilibru. De la primele trasaturi de penel era о pinza complete, bine echilibrata. Poate ca pentru Renoir problema consta in a patrunde subiectul fara a pierde prospefimea primei uimiri. In sfirjit, apSrea din ceafa corpul modelului sau peisajul, cam in felul in care ar fi aparut dintr-o placa fotografica cufundata in revelator. Puncte neglijate cu totul la inceput capatau important. Stapinirea complete a motivului nu se sfirjea de altfel fara lupta. Atitudinea lui Renoir in timp ce picta te fScea uneori sa te ginde^ti la un fel de duel. Se parea ca pictorul, atent la mi$c2- rile adversarului, pindea cea mai mica slabiciune in apararea sa. Nu inceta sa-?i harfuie motivul, a?a cum un indragostit harfuie fata care se apara inainte de a ceda. Mai era in comportarea lui $i ceva de vinatoare. Rapiditatea nelini^tita a trSsaturilor sale de penel, cu imediate prelungiri, precise, fulgeratoare, ale privirii sale patrunzStoare, ma fSceau s2 m2 gindesc la zigzagurile unei rindunici inhafind musculife. Imprumut dinadins comparafia din ornitologie. Penelul lui Renoir era tot atit de legat de perceppile sale vizuale cum e legat ciocul rindunicii de ochiul acestei pSsari. Incercarea mea de descriere nu ar fi complete daca aj omite la Renoir pictind un anumit aspect salbatic care m2 impresiona de multe ori cind eram mic. CiteodatS formele ji culorile nu se precizasera inca la sfir^itul primei jedinfe. §i numai a doua zi se ghicea ce are sa fie. Aveai tulburatoarea impresie ca motivul, invins, disparea ?i c2 tabloul ie§ea dinauntrul lui Renoir. La sfir^itul viepi lui, el elimina mai repede « fleacurile », mergind mai direct la esenpal. Dar pina la moarte a continual sa « mingiie ?i sa loveascS motivul», a^a cum mingii $i lovejti о femeie ca s-o aduci in starea de a-?i mSrturisi intreaga iubire. Clci de asta avea nevoie Renoir, de acea nepasare a modelului care sa-i permita sa atingS fondul naturii umane eliberata de preocupari, de prejudecaple momentului. Renoir picta trupuri far2 haine si peisaje fara pitoresc. Sufletul fetelor ?i bsie- plor, al copiilor, al copacilor care populeaza lumea pe care a creat-o el este tot atit de gol ?i de pur ca ?i trupul Gabriellei. §i in cele din urm2 ie^ea la iveala ?i el insuji in aceeaji goliciune. Dimineafa, ajutat de vreun tovar3$ credincios, tata cara marea pinza cu Moulin de la Galette ?i picta. Cind modelele nu puteau 159
s2 vinS, picta altceva. Asta se intimpla adesea. Mai erau fi momen- tele de «hoinareala» despre care v-am vorbit. Sint numeroase pinzele executate in perioada din Montmartre. Uneori m-am dus la restaurantul de la capatul de sus din rue des Saules unde tata a lucrat Leagdnul. Vai! frumoasa gradina a fost inlocuita cu о terasS din stick. Montmartre pktejte scump gloria de-а fi gSzduit pe cifiva dintre cei care au influenfat mijcarea artisticS de la sfirfitul secolului trecut. Turijtii, chiar cei care nu-1 cunosc pe Renoir sau pe Toulouse-Lautrec, se imbulzesc cu pkcere in locurile idealizate de trecerea geniilor. ImbrScamintea lor fipatoare, facanitul aparatelor de fotografiat fac cartierul destul de greu de suportat. Cu toate astea, trupa lor zgomotoasS n-a reufit incS sa goneasca fantomele nenumSratelor Angele, Jeanne fi Estelle. Pofi sa le intilnefti pe strSnepoatele lor pe treptele de pe Butte, machiate ceva mai mult decit strSbunele lor din faimosul tablou, ceva mai pufin increzStoare in sosirea vreunui FSt-Frumos, resemnindu-se la disciplina unui birou f i la lungile stafii in metrou. Ele au pierdut nebunia nepSsatoare a strSbunelor, atit de sSrace totusi. Cu ceva mai mult confort, vremurile moderne le-au adus grija zilei de miine.Cu toate astea, zimbetul lor fi stralucirea fireataa ochilor ar face din nou sS batS inima unui Renoir dacS am avea norocul sS se mai intoarca vreunui prin Butte. Renoir descoperea lumea neincetat, in fiecare clipS a existenfei sale, cu fiecare suflare de aer proaspSt pe care о absorbeau pkminii sSi. El putea sS picteze de о suta de ori aceeafi fata, acelafi ciorchine de struguri, fiecare incercare era pentru el о revelafiefi о uimire. Ma- joritatea adulfilor nu mai descopera lumea. Au impresia ca о cunosc si se mulfumesc cu aparenfele. Or, aparenfele le cercetezi repede. §i de aici vine acea plaga a societafii moderne — plictiseala. Copiii, insa, traiesc din neincetate uimiri. О expresie neprevSzutS pe fafa mamei lor le sugereazS existenfa unor nesfirjite ginduri misteri- oase, a unor senzafii inexplicabile. Si pentru cS avea aceeafi curio- zitate pasionata ca ei, Renoir ii iubea atit de mult pe copii. Emofia lui in fafa unui trup de femeie era legatS, poate, de ideea mater- nittfii. Era о emofie foarte purS. Totufi, nu cred cS el s-a gindit la akptare in fafa unui piept frumos, sau la naftere in fafa unui pintec foarte rotund. A ksat acest naturalism «intelectualilor». Cred cS tata cSpStase darul sa-fi exprime toate emofiile prin tslma- cirea picturii. Voluptatea sa bSrbSteascS se prekcea in voluptate de pictor. La sfirjitul viefii, 1-am auzit dind urmStorul rSspuns 160
unui gazetar care se mira de deformapa miinilor sale. « Cum putep picta cu asemenea miini — Cu c...ul meu», a rSspuns Renoir, grosolan $i el о data. Asta se intimpla in sufrageria de la Collettes. Vreo ?ase vizitatori erau in jurul lui. Butada n-a facut pe nimeni s3 rida, c3ci raspunsul era surprinzatoarea expresie a adevarului, una din rarele marturii, atit de rar formulate in istoria lumii, ale miracolului transformarii materiei in spirit. Fetele din Montmartre care ii pozau lui Renoir nu erau toate un model de virtute. Moravurile cartierului erau departe de-а fi severe $i copiii fara tata mi^unau pe-acolo. Cind mamele lucrau « sau faceau altceva » bunicile se ocupau de droaia de copii. Dar adesea ele erau nevoite sa lipseasca, sS deretice pe undeva sau sa mearga la spSlatorie. Copiii erau in strada, mucoji, neingrijip, citeodata ?i fSra mincare. Tata i?i petrecea vremea imparpnd lapte, biscuip «$i mai ales batiste, care ajungeau invariabil in buzunarul tatalui. A doua zi il gaseam pe pu?ti plin de muci!» Il nelini^teau in special cei mici de tot ramaji singuri in leagSn. «Daca ar fi fost vreun incendiu !» Il teroriza ideea ca о pisica putea sa se culce peste un copila? ?i sa-1 inabuje. Cartierul era plin de pisici. Ii intrase in cap sa fondeze о institute unde femeile f3rS lucru ar fi avut grijS de sugarii pe care mamele erau nevoite sa-i paraseasca pentru moment. Locul s-ar fi numit «cre$a». A pornit о campanie ?i a obpnut de la proprietarul lui Moulin de la Galette permisiunea sa dea un mare bal costumat in beneficiul noii opere. Domnul Debray era un om de-о bunatate rarS, « nu era pretenpos pentru consumapi, dind ujor tartinele micufelor care crSpau de foame ». La serata avea sa aiba loc $i un spectacol. Ni$tc cintareti §i-au dat concursul. Dansatoarelor li s-au distri- buit palarii de pai impodobite cu о panglica din catifea rojie care era semnul balului. Ajutat de toate fetele din cartier, tata iji petrecuse mai multe zile cu confecponarea palSriilor. A fost un mare succes. Moulin de la Galette nu ajungea sa cuprinda top dansatorii. Orchestrele benevole faceau minuni, numerele din program erau aclamate. Petrecerea s-a prelungit toata noaptea. A doua zi, a facut socoteala cu Riviere, Lbote ?i ceilalp prieteni nedesparpp. Cu banii string n-au putut decit sa plateasca trata- mentul pentru flebita unei biete fete, cSpatata in urma pierderii unei sarcini. Si au contribuit cu topi ca sa cumpere citeva scutece ?i paturi unor nou-nascup deosebit de nevoiaji. Asta din cauzA ca mulpmea entuziastS de la bal se compunea mai ales din tineri 161
de condifie modesta. La intrare ^tiuserS s5-?i induio^eze prietenii ins3rcina|i cu vinzarea biletelor. Pentru moment, Renoir a fost nevoit s2 renunfe la cre$3. Mai tirziu, i-a vorbit despre asta doamnei Charpentier care a adunat fondurile necesare ji a infiinfat intr-adevSr о creja pentru sugari in Montmartre, acolo unde visase tata s-o faca. Mi se pare cS asta s-a intimplat in timpul primei sale caktorii in Italia. A primit vestea acolo ?i a fost incintat. « Ce-i greu cu micu|ii ajtia e faptul ca fac pipi in scutece. DacS nu-i schimbi, pot sa faca pneumonie — ca tine. Si totuji, numai Dumnezeu jtie cit de bine te ingrijeau maica-ta ?i Gabrielle!» Malurile Senei intre Chatou ?i Bougival au fost tot atit de priel- nice inspirafiei lui Renoir ca Montmartre, mai ales in anii de dinaintea casatoriei sale. Marele tablou Dejunul vtsla§ilor care este la Washing- ton incoroneaza о lungS suita de tablouri, studii, desene, executate in La Grenouillere. Succesul locului se datora caii ferate din Saint-Germain. Gara de la podul Chatou era la distanfa de douSzeci de minute de Paris ?i ckdirea din insula Chatou era la citeva minute de mers din gara. IncS inainte de rSzboi, Bibescu il luase pe tata cu dinsul acolo. IndrSgostifii descoperisera locul ?i le pkcea sS se piarda sub plopii inal|ii. Si mai era 51 sportul care incepuse s2 pStrunda in obiceiuri. Unui hangiu din Bougival, domnul Fournaise, i-a venit ideea sa mareasca о cocioabS pe care о avea pe insulS, unde vindea limonads celor care se plimbau duminica. A adaugat ?i un debarcader. Si lui ii placea sa se plimbe cu barca $i a ?tiut s2 aleagS bSrcile pe care le inchiria parizienilor. Se gaseau $i yole, subfiri ca andrelele, care puteau merge cu mare vitezS, ?i pe care nu le incredinfa decit amatorilor antrenafi. Curind, restaurantul Fournaise a ajuns un fel de club nautic. Curba Senei, mai sus de restaurant ?i mai jos e lina. Renoir a pictat acolo incepind din 1868. Numele de la Grenouillere nu venea de la numeroasele batraciene care populau imprejurimile, ci se dgdea unor broajte dintr-o spefa foarte diferita. Astfel erau numite femeile de moravuri ujoare; nu chiar prostituatele, ci mai curind acea categorie de fete libere, caracteristice moravurilor pariziene ale vremii, schimbindu-ji u?or amantul, ingaduindu-$i о fantezie and aveau chef, sarind fara a se mira dintr-o somptuoasa cas3 din Champs-Elysees intr-o mansarda din Batignolles. Ele au jucat un mare rol in anii de dinaintea ?i dupS caderea Imperiului. Lor le datoriun amintirea unui Paris stralucitor, spiritual, amuzant. Renoir le e dator pentru numeroase modele benevole. « Broajtele », 162
dupS pSrerea lui, erau adesea « fete bune ». Avind acea placere pentru amestec, care a fost din totdeauna una din trasaturile socie- tafii franceze, artiste, femei de lume, burgheze serioase frecventau fi ele restaurantul Fournaise. Tonul il dsdeau tinerii sportivi in maiouri cu dungi. Fiecare se caznea sa visleascS, s2 batS recor- duri, sS ajungS un expert in canotaj. Atunci cind Bibescu 1-a adus cu el pe Renoir in la Grenouillere prima data, era insofit de un camarad de la regiment, capitanul baron Barbier. Era un barbat incintator, neftiind nimic despre picture, fi pe • care-1 interesau numai caii, femeile fi vapoarele. El a ajuns un bun prieten al tatii. AfarS de frumusefea locului fi de abundenfa modelelor, un avantaj practic care il atragea pe tata in la Grenouillere era apro- pierea de Louveciennes. Neobosita lui activitate nu-1 facea sa-si uite mama. О iubea fi-o admira din ce in ce mai mult. « Imbatri- nind, ea devenea tare ca otelul. » Populatia din Louveciennes se compunea din gradinari bogafi. Perele din Louveciennes sint fi astSzi vestite fi impodobesc mesele cunoscStorilor din Paris. Alaturi de acefti bogStani, nifte cerfetori traiau de azi pe miine, fi-fi ciftigau existence lucrind uneori prin livezi, dar mai ales din pomeni. Cocioabele lor se infirau de-а lungul margin» paduni din Marly, nu departe de bunicii mei. Marguerite Merlet, spriji- nindu-se in baston, se ducea in fiecare zi sa viziteze baracile, impar- find cu gesturi repezite ici о bucatS de slanina, colo un rest de prdjiturS. In schimb ii silea pe finci sa se spele. Lor nu le plScea sS se spele, dar le era frica de batrina doamna. Nu pleca decit dupa ce le facea inspecjie la urechi fi la unghii. Mania asta a curafeniei era felul ei de a-fi manifesta afecpunea pentru copii pe care, fSra indoiala, i-a transmis-o fi fiului sau. « Au sa te omoare », ii spunea bunicul. Intr-adevar, intr-o zi, unul din locuitorii baracilor s-a suparat. Nu voia ca copiii lui sa se spele. El insufi traia in murdSrie fi se simfea bine. Spunea intr-una: «Cind efti sSrac fi n-ai palton, jegul iji fine de cald ! » S-a indreptat ameninfStor spre bunica-mea, cu mina in sus. Dar ea fi-a ridicat bastonul fi omul s-a dat inapoi. Foarte cuminfi, copiii s-au dezbracat fi s-au muiat in hirdaul cu lefie. Marguerite Merlet incetase sa mai urmareasca cariera fiului ei. La inceput, inainte de « impresionifti », tablourile lui о incintau. Dar, de cind « punea albastru peste tot», о depSfea. « 0 sa fie nevoie de cincizeci de ani ca oamenii sa te poata infelege. Si tu ai sS fii mort. Si la ce-o sa-fi foloseasca atunci ! » Apoi adSuga: 164
« Oamenii nu-s mult mai de?tep|i ca mine ?i eu nu infeleg nimic dintr-asta ». Alteori mai spunea: « Eu sint din secolul trecut, tu e?ti din cel care vine. Eu ramin la Watteau ji la farfuriile tale cu Maria Antoaneta!» Dar era de acord ca tata s2 continue. «Cind te maninca, trebuie sa te scarpini. Si la urma urmei, dacS tu vrei sa crapi de foame, te privejte ! » De la Louveciennes, Renoir ajungea in mai pu|in de-о ora in la Grenouillere. Se imprietenise cu familia Fournaise. Doamna $i domni^oara Fournaise figureazS in mai multe tablouri. Si domnului Fournaise i-a fScut un portret. Rareori ii prezentau nota de plata. « Ne-afi lasat acel peisaj...» Tata insista asupra faptului ca pictura sa nu avea valoare. « Va previn ca nimeni n-o dorejte.» « Ce-mi pasS mie, e frumos. Si trebuie sa pui ceva pe perete ca s2 ascunzi petele de umezeala.» Tata zimbea amintindu-?i de acei incintatori circiumari ?i-mi spunea: « Dacd tofi amatorii ar fi a?a ! » Le lasase citeva tablouri care, mai tirziu, au ajuns de valoare. Cazul familiei Fournaise nu era unic. A? putea cita о mulfime de familii impor- tante care datorita tablourilor uitate de Renoir la ele au avut posi- bilitatea sa treaca peste un hop greu, chiar s2 evite ruina. « Am noroc, spunea el, fac un serviciu prietenilor ?i nu m2 cost2 nimic ! » La Fournaise, tata il intilnea uneori pe Maupassant. Cei doi barbafi se simpatizau dar erau de acord asupra faptului ca nu aveau nimic comun. Renoir spunea despre scriitor: « Vede totul in negru !» $i scriitorul spunea despre pictor: «Vede totul in roz!» Se potriveau numai intr-un singur punct. «Maupassant e nebun ! » spunea Renoir. « Renoir e nebun ! » spunea Maupas- sant. InLr-o zi, pe cind picLa о tinara femeie a^ezata intr-o barca, cineva s-a apropiat de el 51 i-a pus miinile pe ochi in chip de gluma. Era baronul Barbier, sosit chiar atunci din Indochina « fara nici о lefcaie », cum spunea el. Guvernul Republicii il numise primar la Saigon. Consemnul era sa placa mandarinilor. Or mandarinii adorau jampania $i consulul englez ii ineca in jampanie. Era in joc prestigiul Franfei. I?i cheltuise intreaga lui avere. La ultima sticla de ^ampanie i?i d2duse demisia ?i se intorsese s2 traiasca in Franja, unde, din fericire, avea о pensie de pe urma ranilor cap2tate in Algeria, Reichshoffen ?i Crimeea. Tata a fost incintat sa-I vada ?i i-a vorbit de proiectul lui de-а picta un mare tablou reprezen- tind un dejun al vislajilor pe terasa restaurantului Fournaise... Barbier s-a oferit sa se ocupe de regia lucr2rii, s2 treaca b2rcile 76'5
in fund, sa adune modelele. «Nu m3 pricep de loc la picturS ?i mai pujin chiar la pictura dumitale, dar m3 bucur sS-fi fac placere.» Ca s3 «coacS» proiectul i-au trebuit lui Renoir mai mul(i ani. Lucra la mai multe tablouri deodatS ?i schifele subiec- tului nu-1 satisfSceau de loc. In vara anului 1881, s-a hotSrit. « О s3 m3 apuc de dejun », i-a spus el lui Barbier care i-a adunat imediat pe credincio^ii lui Renoir. Nu am certitudinea identit3|ii tuturor modelelor. Este acolo sigur Lhote, in fund, cel cu jobe- nul, Lestringuez, aplecat spre un prieten care e, poate, Riviere. TinSra femeie rezematS cu coatele de balustrade este Alphonsine Fournaise, frumoasa Alphonsine, cum о numeau obijnuifii resta- urantului pSrinfilor ei. A murit in 1935, in virstS de 92 de ani, ruinate de tot fiindc3 iji plasase to|i banii in acfiuni rusejti. Aceea care bea e micufa Henriot, aceea care il privejte pe Lestringuez trebuie s3 fie Ellen Andre. Aceea care mingiie un ciine, in prim planul din stinga, e mama. Am fost s3 vizitez aceste locuri anul trecut. CitS tristefe 1 Uzine, grSmezi de cSrbuni, ziduri innegrite, ap3 murdara. Lepra industriei moderne a ros boschetele $i iarba verde. Muncitori din nordul Afridi, girbovifi sub povara destinului lor, descarcS trist balerci metalice dintr-o ?alup3 innegritS de pScurS. Baronul Barbier, vislajii, frumoasele fete nepSsStoare au pSrSsit malul Senei. Ele trSiesc acum, pentru vede, in imaginafia amatorilor de picturS care se due sS viseze la vremurile trecute in fa|a Dejunului visla^ilor de la muzeul din Washington. Stim c3, pinS atunci, Renoir reujise s3-?i reducS la minimum necesitSjile viefii sale materiale. «Totdeauna trebuie s3 hi gata sS pomejti in cSutarea motivului. F3r3 bagaje. О perie de din^i §i о bucata de sSpun.» Purta barbs, nu fundca-i placea, d pentru a evita s3 piardS timpul cu rasul de diminea|3. T?i fScea haine de comandS din postav bun englezesc, dar avea pufine. Tn prindpiu pSstra trei rinduri. DouS, aproape totdeauna gri cu dungi drepte ?i regulate, cel mai vechi servindu-i ca sS meargS la motiv, ji un rind de haine de searS. N-a purtat niciodatS smoking, nici redingotS « buna pentru inmormintSri», nici jacheta « care te-arat3 ca un funefionar de bancS », sSrind de la pnuta de lucru la fmuta de searS. Nici chiar atunci cind era sSrac de tot n-a purtat c3m3?i de bumbac.« Prefer о cSma^a de in in zdrenfe decit una din bumbac noua.» Cit privejte hrana, v-am spus povestea cu fasolea ?i cu Monet. Tn general, minca la prinz intr-o ISptarie. Cind nu picta in Paris, locuia in acele mici hanuri, ca al maicii Anthony, care in 166
vremea aceea mai erau inca fermecStoare in Franfa. La Paris, i?i facea patul, iji aprindea focul ji-ji mStura atelierul. Cind «era prea mult jeg », mobilize un model, sau mai adesea pe mama unui model, parSsea atelierul pentru patruzeci ji opt de ore, lasind-o cu consemnul « s3 fac3 totul lun2». Nu pastra nici о vechiturS. Cind la cel de-al doilea costum gri se vedea urzeala, sau cind incSlfgmintea era prea scilciatd, le dSruia unui sarac. Aja cum am mai povestit, cu mobila fScea la fel. Trecea prin viafa avind fermecfitoarea senzafie cS nu poseda nimic. « Cu miinile in buzu- nare.» Chiar tablourile ji le semSna. $i aprindea focul cu desenele ?i cu acuarelele sale. La asta vom reveni mai tirziu, cu Gabrielle. In timpul iernii din ’81 insa, a ajuns sS aiba indoieli asupra avan- tajelor absolute ale libertSfii. « E foarte bine f3ra nici о legatura, dar aja ceva nu exista. Legatura mea erau dineurile in societate. Pufin, dar cind ejti singur serile sint ingrozitor de plictisitoare.» LaptSria la careseducea tata cel mai des era in fafa atelierului sau din rue Saint-Georges. Dar ar trebui poate sa explic ce se infelege prin laptarie. Aceste mici dughene, finute de obicei de cite о femeie, nu se limitau numai la vinzarea smintinii, laptelui, untului ji oualor. In camera akturatS erau trei sau patru mese unde clienfii puteau servi « specialitatea casei». Intr-un coif, pe un mic cuptor, care incalzea ji incSperea, camea de vifel se frigea in tigaie, se inSbujea tocSnifa de berbec sau fierbea rasolul. Acest din urm3 fel era gatit adesea, caci nu cerea prea multS atenfie. Desertul se compunea bineinfeles dintr-o bucatS de brinzS. Clienfii se duceau s2-ji cumpere sticla cu vin de la negustorul din fa|3. Erau aproape totdeauna obijnuifii casei, care se intilneau cu tofii la ora mesei, asa cum se intimpla ji in familie. Erau de condifie modesta, ca ?i prefurile mincSrurilor. ProprietSreasa laptariei din rue Saint-Georges era о vaduv2 de vreo cincizeci de ani. Avea doua fete care lucrau una la croitorie, cealalta intr-un magazin de incalfaminte. Doamna Camille visa s-o mSrite pe una din ele cu Renoir. Si nu mai jtia ce sS-i faca sa-i intre in voie, punindu-i de-о parte brinza de brie cea mai buna « nici prea moale, tocmai potrivitS ». Lui ii pkcea grozav brinza asta, « regina brinzeturilor, pe care insS n-o pop minca decit la Paris. DupS ce treci bariera, nu mai face doi bani 1» Fetele, foarte mindre de talentele lor culinare, ii strecurau in buzunare dulciuri fScute chiar de ele cu dragoste ji-i calcau batistele. Mama, in proiectele ei matrimoniale, se gindea poate mai mult la tata decit la fetele ei. « Un barbat 167
atit de cuviincios, care nu e in stare s2 se apere ! Si atit de slab ca-fi face mila. Nu pofi sa-1 la$i singur in viafS. Are nevoie de-o femeie!» Nu banuia ca Renoir о fi gasise chiar in 12ptaria ei, unde era о comeseanS credincioasa. Si dacS n-o spunea inca, era pentru ca nu se credea in stare sa-i asigure о viafa cuviin- cioasa tovarSfei sale fi copiilor. Ideea unei sofii « care sa lucreze in afara caminului», prea pufin acceptata pe-atunci, ii era nesufe- ritS lui Renoir. Tata imi repeta mereu: « Daca te insori, s-o fii acasa pe nevastS-ta. Adevarata ei meserie efti tu fi copiii tSi, dac2 ai sa ai!» Doamna Camille era de prin Aube, situat la hotarul dintre Champagne fi Burgundia. Locuitorii acestei regiuni se deosebesc printr-un foarte pronunfat accent burgund. Au un fel de-al spune pe r care nu te inf eala. Va inchipuifi ce bucurie a avut in ziua cind a descoperit, locuind in rue Saint-Georges, la doi pafi de ea, о vecina care-1 pronunfa pe r tot atit de sonor ca fi ea. Doamna Charigot, Melanie pe numele ei de botez, fusese pSrSsita de soful ei fi traia din croitorie. Avea о fiica, tot croitoreasa, cu prenumele Aline. Sint foarte emofionat cind povestesc despre asta, caci e vorba de mama mea. Ea este aceea care se pregatefte sa urce in barca, intr-un mic tablou pictat cu mult inainte de Dejun. Renoir о cunoftea afadar de mai mulfi ani. Ea poza pentru el, cind avea timp, aproape totdeauna in afara orafului, fara indoialS in timpul vacanfelor. LucrStoare harnica, ciftiga bine la о croitoreasa de pe Butte. Aceasta doamna ifi instalase atelierul intr-un mic mezanin, avea trei lucratoare fi copia rochiile din rue de la Paix, pentru negusto- resele din cartierul Notre-Dame-de-Lorette. Le lucra fi unor femei de moravuri ufoare din cartierul Pigalle, dar fara cntu- ziasm: « Indeparteaza clientele distinsa». Era din Dijon f i avea un accent tot atit de pronunfat ca fi mama, careia ii prezicea un viitor stralucit. « Daca mergi inainte tot afa, ai sa ajungi departe. Cind am sosit la Paris, eram fi eu tot atit de lipsita ca tine.» Dar, in mintea acestei femei de treaba, casatoria era condifia reufitei. Soful ei, un comis-voiajor in sectorul matasii, о ajutase sS se insta- leze.« Sa-1 iei bogat fi nu prea tinSr ! N-o sS-fi fie greu cu mutrifoara ta dragufa!» Dar Aline Charigot nu se gindea decit la pictorul din rue Saint-Georges, fSra indoiala nu tinar fi fara nici о para. « Si cind avea bani, ii dSruia I » El avea patruzeci de ani, ea nouaspre- zece. Ea ar fi vrut ca el sa-i ceara sa pozeze tot timpul. « Nu ma pricepeam de loc, dar m3 incinta sS-1 v3d pictind.» Doamna 168
Camille fi fetele ei sfirfira prin a ghici ceea ce se intimpla. Au renunfat la speranfele lor fi, foarte draguf, au incercat sa sprijine dragostea asta care se naftea. Parizienii au pasiunea intrigilor amoroase, ca martori, bineinfeles, fi confidenfi mai ales. lar cind aceste aventuri sint nelegitime, e о adevaratS desfatare. Doamnele nu mai conteneau sa-i puna intrebari tinerei lor prietene fi sS-i dea sfaturi. « "fi-a vorbit? Fa-1 sa te invite la teatru. Ar trebui sa-i cirpefti ciorapii, sa-i faci curafenie fi sa-i gatefti. Trebuie sa-1 ingrafi, sa-i demonstrezi ca nu mai poate trai ca un boem; la virsta lui trebuie sS se insoare, pe urma va fi prea tirziu. Si, mai ales, nu-i spune nimic mamei tale, ea ar strica tot.» Bunica din partea mamei era intr-adevar insuportabila. Foarte sigura de calitafile ei de gospodina fi de femeie onorabilS, nu-i scapa nici cea mai micS slabiciune la ceilalfi. « Avea un fel de-а zimbi cu subinfeles cS-fi venea s-o omori! » Intr-o zi, contrar obiceiului, patrunsese in atelierul lui Renoir, intovSrafindu-fi fiica pentru « punerea la punct» a unui tablou pictat pe malul Senei, se infip- sese in fafa pinzei, dind din cap ironic. « Din asta trSiefti dumneata? Ei bine, ai noroc !» Aline nu era о fatS care sa-fi piardS cumpatul. I-a poruncit maica-si sS iasS ameninfind-o ca, daca n-o asculta, are sa pSstreze tot salariul numai pentru ea. Doamna Charigot, cu capul aplecat, s-a supus din cauza ameninfarii hotarite fi a parasit atelierul, jelindu-se cum obifnuiesc femeile bStrine din Burgundia, spunind intr-una: O, Doamne, ce de necazuri am I» Tata imi spunea: « La maicS-ta, nimic nu era grosolan. Ea nu era nicicind sentimentala». El regasea la ea acea demnitate pe care о admira la mama lui «cu deosebirea ca maicS-ta era lacomS! » Slabiciunea asta il incinta. Omul acesta sobru ura regimul, consi- derind aceste sacrificii voluntare drept nifte semne ale egoismului. Lipsurile ii erau indiferente, dar ftia sa aprecieze lucrurile bune. Ii placea in special sS se simtS inconjurat de oameni bine hranifi. О data pe saptamina, stSpina laptariei ifi invita prietenii la о iahnie de fasole pestrifS cu slanina, delicioasa mincare a burgunzilor. Ea cerea sa i se trimitS boabele de fasole de la Dijon, adevSratS fasole din vie, crescutS printre pietricele, nu fasole din aceea care crefte pe cimp, ca griul sau lucerna. « Era о placere s-o vezi mincind pe maica-ta. CitS diferenfS intre ea fi femeile la mods care ifi ingusteazS stomacul ca sa rSmina subfin fi palide I » Din cele mai vechi amintiri despre mama mi-aduc aminte cS era plinufS. Mi-o pot inchipui la douazeci de ani, foarte durdulie, 169
dar avind un «mijloc de viespe». Tablourile in care figurcazA ea ma ajuta sa precizez imaginea asta. Am mai pomenit despre predilecfia lui Renoir pentru tipul «pisicii». Aline Charigot atingea perfecfiunea acestui gen. « Aveai chef s-o scarpini pe git» ! Aluzi’le pudice ale tatii onvind acea perioada din viafa lui m3 fac sa-m, inchipui c mare dragoste reciprocA. Dupa Rivifere «el ajungea sa-ji lase paleta ji s-o priveascS in loc s-o picteze, spunindu-ji ,,De ce s3 te mai obose?ti?“ caci exista deja ceea ce voia el s3 realizeze!» Dar « neinsemnata crizS literara » trecea repede. Asa incit о vedem pe mama intr-o mulfime de tablouri. Se pare ca indrAgostifii au trait aproape numai pe malul Senei. Rostaurantul Fournaise era locul lor de intilnire. Le era ujor s3 ajunga acolo. Cobori pe rue Saint-Georges $i prin rue Saint- Lazare §i ajungi in cinci minute la gar3. Din jumAtate in juma- tate de orA era о cr.rsS pentru Saint-Germain, cu opriri la podul din Chatou. Regaseau la Fournaise banda obi^nuifilor care pareau sA vegheze asupra idilei lor cu о afecfiune induio^atoare. Pictorul Caillebotte avea grija de Aline ca de-о sor3 mai micA. Ellen Andre $i domnijoara Henriot о adoptasera ji-$iviriser3incap s3«ciopleasca faranca asta fermecatoare ». Ea asculta mi^cata de aceste semne de prietenie, dar nu fAcea decit dupa cum о taia capul. «Nu voiam s3-mi nierd accentul §i s3 ajung о falsA parizianca.» Locul era minunat! In continuS sArbatoare. Adora s3 visleascA $i era tot timpul pe apa. Renoir ii admira dibAcia. «Avea miini 170
care ?tiu sa faca treabS.» El a invafat-o sa inoate, la inceput agS- findu-se de-о geamandura. Prudent, tata rSminea totdeauna, prin apropiere, finind de capatul unei sfori cu care о legase. « Nu pofi $ti niciodatS. In cazul unei congestii, a? fi tras.» Curind sfoara a lost uitatS. « Tnota ca un pe^te.» Seara se gasea intotdeauna un voluntar care sScinte la plan pentru ca prietenii sS poata dansa. Mesele de pe terasa erau impinse intr- un coif. Pianul era intr-un salona? ?i muzica se revarsa pe fereastra deschisa: « Maica-ta valsa minunat. Eu о cSlcam pe picioare. Barbier era marele dansator. Cind о invirtea pe maicS-ta, toata lumea se oprea ca sS-i priveascS.» CiteodatS Lhote, acompaniat de domni- foara Fournaise, fredona refrenul lui favorit: cintecul eroicului soldat din Mamzelle Nitouche de Herve. « Fin’ca era — fin’ca era — fiindcS era din plumb.» $i toata lumea il relua in cor. Voi incerca sS vS dau о idee despre proporfiile fizice pe care Renoir le considera ideale la un chip: ochii plasafi la jumStatea distanfei intre crejtetul capului si barbie. In cazul cind partea de deasupra arfi depart linia median^, era pentru el semnul unei hipertrofii a creierului «creierul unui megaloman, sau numai creierul unui intelectual, farS a mai pomeni de hidrocefali.» Cind partea de deasupra sa era mai micS, insemna pentru el о bunS ?i cinstitS prostie. 0 barbie prea mare insemna incapSfinare. « Sa nu te insori niciodatS cu о femeie cu bSrbia mare, s-ar 13sa mai degrabS tSiatS in bucSfele decit sS recunoascS un adevSr I» Ii plScea ca femeile sS aibS tendinfa de-а se ingraja, spre deosebire de bSrbafi, pe care ii prefera subfiri. Prefera nasurile mici celor mari ?i nu-?i ascundea preferinfa pentru gurile destul de man, cu buze cSrnoase, fSra sa fie «groasc», dinfii mici, tenul dcschis, pSrul blond. « Gura cu buze strimbe denotS infumurarea iar buzele subfiri neincredere I» DupS ce formulase aceste legi, insistind mai ales asupra medianei de separate in dreptul ochilor, tata adSuga: «Astea fiind spuse, trebuie sS te la?i condus de instinct. Cu prea multe legi pofi s-o pSfejti. Am cunoscut fete minunate care aveau bSrbia fuguiatS ?i tine nesuferite ale cSror trSsSturi erau nijte capodopere!» S-a nimerit ca Aline Charigot sS nu fie din acestea, iar trSsSturile ?i corpul ei sS corespundS canoanelor lui Renoir, ochii ei pufin migdalafi sS ?tie a-?i transmite impresiile unei minfi echilibrate ?i umbletul sa-i fie sprinten. (« Cslca iarba fSrS sS-i facS vreun rSu»); avea vigoarea acelui vintulef din rSsSrit care mSturS dealurile pe care s-a nSscut; ?tia s3-$i indrepte о juvifa 171
a pSrului, strins intr-un coc ingrozitor de prost facut, cu un gest pe care Renoir il privea cu placere fiindca era « cu adevarat rotund. » LSsindu-se in voia amintirilor, bAtrinul meu tata, schilodit de reu- matism, privea micul fotoliu de catifea ro?ie unde ii placea s3 se a?eze celei care disparuse, in timp ce el picta. Fotoliul exista inca. Este la mine acasa alaturi de canapeaua care a impodobit salonul diferitelor noastre apartamente, incepind cu Chateau des Brouil- lards pina in bulevardul Rochechouart. Alaturi de manujile tatii bilboquet-u\ $i citeva batiste, face parte din covoarele mele fermecate pe care zbor spre acei ani pe care incerc sa-i retraiesc ! Ajung acum la punctul cel mai important al intilnirii celor doua fiinfe, la misterul, inexplicabil minfilor pur jtiinfifice, clar ca buna ziua celor patrunji pufin de misticism. E vorba de faptul c3, din momentul in care Renoir a pus mina pe о pensula, poate chiar ?i inainte, in visurile lui de pujtan, cu treizeci de ani inainte de-а о cunoa^te, Renoir fScea portretul Alinei Charigot. Venera care figura pe vasul disparut de la mine din casa sub ocupafia nazista este mama mea, intruchipata cu zece ani inainte de najterea ei. Si faimosul profil al Mariei Antoaneta, pe care tata 1-a pictat de atitea ori in atelierul de portelanuri, avea nasul mic. Patronul ii spunea: «Ai grija! Clienfii nu-?i vor recunoajte idolul. Ar trebui sa-i lun- ge?ti nasul. » Desigur ca Renoir a fScut ?i portrete reprezentind femei cu un fizic diferit. Interesul pe care-1 avea pentru orice fiinja umanS il obliga sa fac3 portretele asemanStoare modelului; dar de cum picta subiecte alese de el, nimerea caracteristicile fizice care erau, prin esenfa, acelea ale viitoarei lui sofii. Oare i?i alegea modelele avind acel tip, sau imaginafia ii cSlauzea mina? Oscar Wilde, pe care 1-a cunoscut mai tirziu, ar fi dat о explicate mult mai simpla, repetind uimitoarea sa butada privindu-1 pe Turner: « Inainte de el nu exista ceafS la Londra.» Aceasta teorie despre artistii care creeaza lumca gasejte in Renoir о demonstrate $i mai evidenta. Caci nu numai mama avea sS se nasca modelatS dupa tablourile lui Renoir ci ?i noi, copiii I El ne-a facut portretul inainte de-а fi pe lume, inainte de zamislirea noastra fizica; ?i asta de sute de ori; la fel cu portretul tuturor copiilor, tuturor fetelor cu care avea s3-?i populeze, in mod inconjtient, un univers care avea sa fie al lui. CSci nu mai exista nici о indoialS in privinfa najterii lumii lui Renoir. Neincetat m3 opresc parinfi care imi prezintS copiii lor spunindu-mi: « Nu g3si|i c3 e un mic Renoir? » Siextra- ordinar e faptul сЗ-i adevSrat 1 Planeta asta care inaintea lui era 172
populate de figuri prelungi ji palide, de la tata incoace e plinS de mici fiinfe rotunjoare cu frumosi obraji ro^ii. $i asemanarea e intregita de gustul pentru culorile imbr3c3minfii. Si asta tot de la el se trage. Contemporanii sSi au clevetit destul pe seama «zorzoanelor jipatoare cu care i?i impopofona bucStaresele care ii serveau ca modele». Aceasta critica a unui ziarist uitat mi-a lost spusa chiar de tata. El ii lasa sa vorbeasca. Atunci cind plas- muie^ti о lume plinS de sSnState ?i de culoare, e$ti mai presus de critici. « Las litera|ilor pasiunea pentru anemie ?i pentru femeile clorotice.» Si apoi preciza: « Chiar dacS m-ar plati tot nu m-a? culca cu Dama cu camelii I» Dar ar fi protestat daca i s-ar fi spus ce anume inseamna treaba pe care о indeplinea atit de umil. A crea, chiar ?i numai un capejel de lume, era treaba lui Dumnezeu tatsl, nu aceea a unui melter bun de porjelanuri ajuns un bun lucra- tor de picturS. DimpotrivS, tata era convins ca lumea il crea pe el, iar el nu facea decit sa reproduce viafa care il incinta ca mSsurile unei mari simfonii. « Dopul era in voia curentului.» Singura lui dorinfa era aceea de-а fi intermediarul fidel intre aceste minunafii pe care el le distingea clar $i acei oameni care, pentru a le ghici, aveau nevoie de oarecare deslujire. Ar fi fost furios dac3 i s-ar fi spus ca via{a pe care о ajternea atit de generos pe pinza о crea el. S-ar fi sim|it tot atit de insultat ca ji cind 1-ar fi facut intelectual. El nu incerca decit sa fie о marina care ia ?i reds ji, ca s3 reujeascS avea grija sa nu-^i risipeasca puterile, sS-ji pastreze privirea precis3 ?i mina sigurS. «Daca ar fi ceva de la mine, ar fi о create a creierului meu. Este atit de urit un creier gol! Nu prejuie^te decit prin ceea ce intra in el.» Alte reflecpi asupra aceluiaji subiect: «Pentru ca un artist sa se poata exprima, el trebuie sa se ascunda. Privejte la actorii din Grecia anticS, aveau majti.» Sau: «Autorul anonim al acelei Fecioare din secolul al ХП-lea care e la Muzeul Cluny nu s-a semnat. Asta nu m3 impiedica sa-1 cunosc mai bine decit dac3 mi-ar vorbi». Intr-o zi ma c3zneam sa descifrez la pian о sonata de Mozart. Ca orice pianist prost, execufia mea era ingre- unata de «sentiment». Tata m-a intrerupt, nelini^tit. «De cine e? — Mozart. — Ma lini?te?ti. Asta imi place, о dipa m-am temut sa nu fie acel imbecil de Beethoven !» Cum eu m3 miram: «Beethoven se destSinuie cu indecentS. Nu ne scutejte nici de necazurile lui sentimentale, nici de digestiile lui anevoioase. Si eu am chef s3-i spun: Се-mi pas3 mie c3 ejti surd! De altfel e foarte bine lit
pentru un muzician cind e surd. Asta il ajuta, ca orice obstacol. Degas a pictat cele mai bune lucrSri ale sale cind nu mai vedea ! Mozart, care a lost mult mai nenorocit decit Beethoven, are pudoarea sa-?i ascunda grijile. El incearca s3 ma distreze sau sa ma induiojeze cu note pe care le crede departe de el. Si-mi spune mai multe despre el decit Beethoven cu suspinele lui zgomotoase. Am chef sa-1 iau pe Mozart in brafe ?i s3-l mingii. Dup3 citeva minute de muzica ajunge cel mai bun prieten al meu ?i conversapa devine intima.» Renoir era convins de existence unei contradicpi fericite ?i con- stante care restabile?te echilibrul distrus de prostia celor orgolioji. «Artistul, care vrea sa apara gol de tot in fafa publicului sau, nu exprima, in cele din urma, decit un personaj conventional, care nici mScar nu este el insuji, ci romantismul cu spovedanii, plinsete, agonii, «in realitate deprinderi de cabotin ! » In schimb se intimpla citeodatS ca un Rafael care n-a cSutat decit s3 picteze fete cumsecade cu prunci, cSrora le dSdea numele de « fecioare », s3 ni se infafi- ?eze cu о sfijietoare intimitate.» In momentul acestor discupi, Renoir putea sa exprime asemenea principii esen pale cu о oarecare siguranfS. Pentru a descoperi eterna minciunS care ne ascunde esenfa lucrurilor, el se baza pe experienfa unei viep indelungate, plinS de tot felul de incercSri. Avea grijS, de altfel, sa ma previnS ca adevSrul lui era departe de adevSrul pur. «Imi petrec viaja virindu-mi degetul in ochi. Cind e?ti batrin, ai avantajul de-а baga de seama mai repede gafele.» El imi mai spunea: « Nu exista fiin{3, peisaj sau motiv care sa nu aiba originalitatea lui... citeodata foarte bine ascunsa. Cind un pictor descopera aceasta comoara, celelaite cahtap fac s3 apara frumusefea motivului. Mo? Corot ne-a dezvaluit malurile riului Loing, un riu ca toate celelaite, ?i eu sint sigur ca peisajele japo- neze nu sint mai frumoase decit celelaite. Numai ca pictorii japonezi au ?tiut s3 le dezvaluie comorile ascunse.» Aceasta cugetare m3 face s3 m3 gindesc la Vestul american pe care atitea spirite luminate il socotesc « carte po?tala », 13sindu-le turijtilor obi?nuip placerea de-а admira maiestuo?ii sequoia ?i Marele Canyon. Eu gasesc Vestul american foarte frumos. Nu-i lipse?te decit un grup de pictori de valoarea italienilor din Quattrocento sau a impresioni?tilor francezi care s3 descopere, dincolo de cartea po?tala, elementele vejniciei. 175
Ce poate fi mai trist decit periferia moderna a Parisului. De la Utrillo ?i de la acei cinstiti pictori de duminica, ftim ca aceste str^zi lipsite de grape au о netagSduita poezie. Evident, in actuala organizare a viefii americane e prea pufin timp pentru meditate fi asta poate intirzia nafterea unui grup de tineri destul de liberi ca sS se consacre studiului neftiintific al naturii. In momentul intilnirii lui cu mama, Renoir trecea printr-o criza: « Nu mai ftiam ce-i cu mine, ma inecam !» Dupa zece ani de lupta, de incercari contradictorii, el se indoia tot mai mult de impresionism. Aline Charigot privea lucrurile mult mai simplu. Cu bunul ei sim| de fSranca, ea ftia ca Renoir era facut sa picteze, asa cum vita e fScuta ca sS dea vin. Trebuia deci ca el sa picteze, bine sau rau, cu succes sau fara, dar mai ales nu trebuia sa se opreasca. Ce poate fi mai sfifietor decit о vie paraginita, fi cit trebuie sa asuzi ca s-o desfelenefti. De ce nu s-ar duce amindoi s2 locuiasca la Essoyes, satul ei. Acolo viafa-i ieftina, Renoir s-ar putea ocupa numai de cautSrile lui, fara sa fie tulburat de podgoreni, care aveau altceva de facut decit sa hotarasca soarta picturii. Doi dufmani s-au opus acestei hotariri, doamna Charigot, care i-a interzis fiicei sale sS-fi lege pentru totdeauna viata de acest« amorez care crapa de foame » fi Renoir insufi, care mai avea inca nevoie de atmosfera de lupta. « Ca sS te izolezi trebuie sa fii strafnic de puternic !» Aline Charigot, disperatS, s-a intors la patroana ei fi 1-a evitat pe Renoir cit a putut ea. Tata a piecat in Algeria unde a descoperit о lume uimitoare. A petrecut vara la Wargemont, la familia Berard. Dar nici splen- doarea Orientului, nici merii din Normandia nu 1-au facut s-o uite pe mama, pe care a revazut-o in septembrie. Cind ii ceream mamii detalii asupra acestei perioade din viafa ei, imi diidea raspunsuri vagi: nu pentru ca ar fi vrut sa-mi ascunda ceva, ci pentru ca traia in prezent, ca toate fiintele intr-adevar puternice. Alegerea unui ingrSfamint pentru portocalii de la Col- lettes о interesa mai mult decit amintirile. Dupa moartea ei, sin- guratatea 1-a facut pe tata intr-un fel sa se destainuiasca. Datorita povestirilor sale pot sa reconstitui oarecum ceea ce s-a intimplat. Aline Charigot nu se gindea la cSsatorie decit cu condifia sa aiba copii de care sa se ocupe chiar ea. Asta insemna plinsete, griji, scutece la uscat, nopfi albe. Toate astea nu se potriveau cu exi- gence unui domn care picta cu furia acelui sihastru stilpnic care ifi ciiuta mintuirea in virful stilpului sau. Cei doi au hotarit sa 176
ramina « buni prieteni.» Ea ifi -virise in cap sa-1 uite fi-1 sfatuia sa mai calatoreascS. Din partea lui, el simfea absolute nevoie s2 vada operele marilor maestri din trecut in patria lor, pe VelAzquez la Madrid fi pe Titian la Venefia. Nu renunfa de loc la pSrerea lui c3 tablourile « nu trebuie plimbate » fi ca trebuie vazute sub cerul sub care se aciuasera autorii lor. In 1881, a inceput pentru Renoir о perioada de pasionante cSlatorii, al cSror rezultat au fost nifte hotariri importante atit pentru viafa lui particular^ cit ^i pentru pictura sa.
Ill Renoir cAlAtorea cu clasa a treia de nevoie. Dar chiar daca ar fi dispus de mijloace materiale, tot ar fi evitat cheltuiala in plus pentru clasa intiia. Confortul dosului nu merita diferenja de pref. La sfirfitul viefii, a fost nevoit din cauza starii sanatafii sale sa calatoreasca in vagon de lux. Asta ii displacea. Sau mai degraba ii displaceau caldtorii acelui vagon. «De-abia instalafi, cS fi deschid un ziar financier. Si privesc pe sub gene ca sa-1 cintareasca pe vecin, sa ftie in ce categorie sa-1 treaca ! Cei mai preten|iofi sint cei care calatoresc pe degeaba.» Ridea in sinea sa de eforturile unora dintre ei de-а pSrea mai mult decit sint, cu {inula lor gravS fi pujin plictisita, cu atitudinea lor de milionari covirfifi de grijile pe care |i le da gestiunea unei averi prea mari, sau ca aceea a unui diplomat cunoscind secrete groaznice. « La clasa intiia, ma simfeam un intrus cu cutia mea de culori ?i cu umbrela, intocmai ca un carbunar care s-ar fi strecurat din grefeala in defilarea unor manechine de moda.» Clasa a doua i se parea fi mai rea lui Renoir, pentru ca cei ce-o foloseau erau fi mai«infepafi» deoarece nu-f i puteaupermite sa calatoreasca cu a in- tiia. « Si citadistincfie ! » Daca, din intimplare, vreun calator « artist », remarcindu-i ustensilele, aducea vorba despre picture, atunci trebuie sa fi fost foarte amuzant. Tata, atit de amabil, placindu-i atit de mult sa vorbeasca, ftia tot atit de bine sa devinS ursuz. Cind era iritat devenea caustic. Intr-o caktorie, un vecin de com- partiment il plictisea ingrozitor cu Meissonier. Mama era insSr- cinata cu Pierre fi din cauza asta luasera bilete la clasa intiia. Ama- torul de picture military ii tot dadea inainte cu prejurile pe care le plateau americanii. Agasat, Renoir i-a raspuns cS el ignore marea picturd, fiind specializat in picture pornografica. Ca lucre pentru bordeluri, fi marele lui succes se datora faptului ca era iscusit in reprezentarea organelor de sex masculin. Mama era foarte jenata. Ei nu-i prea placeau asemenea glume. 118
Renoir c313torea intotdeauna in mici etape. Nu infelegea graba contemporanilor sai. « De cind sintem in ci^tig de timp, mi se pare ca producem mai incet. Mi s-a povestit despre un anume scri- itor care, avind marina de scris, a creat о carte in trei ani. Moliere sau Shakespeare, cu о рапа de gisca, i|i faceau о piesa in opt zile ji era о capodopera.» Trenul de persoane avea darul sa-1 cufunde pe Renoir in cele mai autentice manifestari ale viefii. « faranca care se duce sa-?i vinda brinza in capitala judefului vecin ramine ea insaji. Cind ia expresul pentru о calatorie lungd, i$i pierde identitatea, ajunge acel animal anonim care este numit un calator. » Tata vorbea rareori despre acea ciuperca a locurilor nemuritoare care se numejte turist. Acejtia erau inca rari $i din fericire aproape totdeauna de napo- nalitate engleza, adica destul de discrefi. Renoir nu pleca singur. Stiu ca Lhote 1-a insofit intr-una din calatoriile sale in Italia. S-au oprit la Dijon, au ramas citeva zile acolo, hoinarind pe strazile vechi. « In Burgundia imi plac acope- rijurile. Au un aer chinezesc, cu marginile pufin ridicate.» Il iubea pe Carol Temerarul.« Ingerii bisericilor sale sint pufin manie- ri^ti, dar e un manierism cu care m-a$ impaca foarte bine. » Regreta acea civiliza^ie intermediara intre Franca $i Germania, care avea sa se intinda la flamanzi. « Pacat ca s-a pierdut. Elvefienii ne-au facut bucata.1 » Se oprea din motive neprevazute: vecini suparatori, cheful de-а vedea de aproape о biserica de sat a carei clopotnifa i se parea cS-1 cheamS. Descoperirile sale vizuale se dublau cu acelea culinare. Obi?nuifii clasei a treia sint adesea genero^i. Care mai de care se oferea sS imparta « merindea » pe care о avea la el cu Renoir. О cumatra ii spunea, privind cu compatimire tartina pe care о scosese din buzunar: «Asta-i tot prinzul dumitale ? Nu-i de mirare ca ejti atit de slab ! » Unii plecau cu atitea provizii, de parca aveau sa faca inconjurul lumii. De-а lungul drumului, tata trecea de la placintele burgunde la friptura provensala, de la vinijorul nou de pe Coasta de Aur la rose-ul generos de pe malurile Rh6ne-ului, toate astea insofite de considerafii asupra recoltei, asupra necazurilor din familie, a impozitelor, razboiului din Tonkin ?i supliciul corsetului « cind nu e?ti obi^nuita cu el!» Du pa primele imbucaturi, se intimpla ca faranca planturoasa, 1 Aluzie la victoria elvepenilor asupra burgunzilor in 1476. (N.A.) 179
nemaiputind rezista, s2-fi cearS scuze, s2-fi descheie corsajul fi sS cearS vecinei sS-1 desfaca la spate. Qjrnurile, astfel descfitufate, se puteau lasa in voie fi pateul de iepure putea fi savurat fi el. Accentul se scbimba dupa regiune. Vorba tarSgSnata a « copiilor din Lyon inlocuia burgunda rostogolitS a podgorenilor, ca sa dis- part la rindul ei in fafa provensalei zgomotoase a zarzavagiilor din Durance. Gheafa se spargea repede fi acest parizian amabil. care calStorea cu nifte unelte ciudate, era repede adoptat. Se spuneau multe povefti. Tata incerca s3-fi aminteasca unele frinturi. El ifi aducea aminte de un dragon, pe care-1 incurca sabia, casca, ?i о cutie enorma in care era rochia de mireasS, cadoul sofiei c2pi- tanului sau pentru logodnica lui. Coletul il deranja cu atit mai mult cu cit in acea vreme era interzis unui cavalerist in finutS de stradd sa duca pachete. Ii promisese capitanului sS-1 expedieze prin pofta, dar dragonul, faran stringator, preferase sS rifte a fi pedepsit fi sS pSstreze pentru el banii de expedite. « Daca vreun subofifer ifi vir2 nasul prin Ufa cupeului, sa-i spunefi ca-i al dumneavoastra », i-a spus el unei tinere femei care-fi alapta copilul. Se ducea la Blaisy-Bas, un sat nu departe de Dijon. Pronunfa numele acelei localitSfi cu un accent nemaipomenit, legind toate silabele fi exagera gravitatea lui « bas ». Si ajungea ceva cam ca « Bzibaaah. » In cele din urmS, un alt burgund a avut ideea sS intrebe dac3 acest Blaisy- Bas nu era alaturi de Blaisy-Haut. Raspunsul afirmativ al dragonului a risipit misterul geografic. Atunci doamnele au vrut sa vada rochia de mireasa. Dar omul nostru a refuzat s2 desfaca pachetul. « El e mai frumos, spunea intr-una, pachetu e cel mai fuumos I» Pentru a le consola pe calatoare de decepfie, le-a povestit о istorie, de neinfeles pentru tata, dar foarte caraghioasa desigur, caci tol com- partimentul se prapadea de ris. Renoir ridea fi el, de bucuria de a-i vedea rizind fi pentru ca risul e contagios. Era о poveste de nuntS, una din acele nunfi burgunde care fin multe zile fi nopfi. Am fost fi eu invitat la aceste marefe chefuri: trei zile fi trei nopfi la masa; nu te scoli decit atunci cind nu te mai pofi fine, fi nu te oprefti decit atunci cind masa buna fi vinul bun ifi incbid ocbii. Dupa citeva ceasuri de placutS inconftienfa pe paiele din pod, te refaci. Nunta despre care povestea dragonul era aceea a sora-si. Maica-sa, care era zgircitS, incercase sa profite de moment ca sS strecoare un cocof batrin, imposibil de mincat, printre pasSrile ospafului. Acest cocof tare, pronunfat « cocotarre », nu p2c21ise pe nici unul dintre comeseni care fi-1 treceau unul altuia cu aluzii la activitatea amoroasa 180
a acestui stramo$. In cele din urma, mama a fost nevoita sa se sacri- fice $i sa manince ea « cocotarre ». Tata adora acest gen de povestiri. Alta poveste de calatorie: Tn tovarajia lui Lhote, Renoir vizitase catedrala din Brou in Bourg-en-Bresse. «Era deja decadenfa, dar cit era de grapoasa. Cum sS nu te indragostejti de acea Marga- reta de Austria? Deviza ei, ,,Noroc-Nenoroc“ repetatSin jurulbise- ricii ca un laitmotiv ne duce departe de secolul nostru de bScani! » Trenul era ticsit. Au fost nevoip sa renunfe la scumpa lor clasa a treia ?i sa se instaleze intr-un compartiment de clasa a doua, ocupat de vreo §ase domni, top citind ziarul. Dupa ce ?i-au aranjat ustensilele de pictor cum au putut mai bine in plasa, cei doi prieteni s-au strecurat incet pe bancheta. Vecinii, cufundap in lectura, se fSceau ca nu-i vSd pe noii venip, care schimbau priviri cu infeles: « N-o sS ne prea distrain ! » Lhote a avut ideea sa repete о gluma inceputa la bufetul garii, unde Renoir, distrat, mincase ultima felie de brio$a, neksindu-i nimic lui Lhote, care statea de vorba cu casiera. Pe vremea aceea, erau tratap drept « elvepeni» oamenii care beau singuri, se distrau singuri, pe scurt care nu impartajeau bucuria cu cineva. О aluzie, fara indoiala, la neutralitatea napunii elvepene. Lhote, lipsit de micul dejun, il facuse pe Renoir « elvepan scirbos». In speranpi de-а descrep frunple vecinilor severi, el a mai spus un: « Aida de, elvepan scirbos ! » Efectul n-a corespuns ajteptarilor glumeplor veseli. Priviri reci ca de ghea|a au fi?nit din dosul ziarelor, disecindu-1 pe sarmanul Lhote ca ?i cind ar fi fost о insects. Deodata tata a observat ca ziarul pe care-1 citeau acei domni era La Gazette de Lausanne. Ca sa-?i previna prietenul pe care miopia il impiedica sa remarce acest detaliu, 1-a lovit discret in fluierul piciorului. Lhote a luat acest gest drept о con- tinuare a jocului p a repetat voios: « Aida de, elvepan scirbos !» insopt de strimbaturi cu atit mai graitoare cu cit loviturile de picior deveneau mai violente. In cele din urma, unul dintre domni i s-a adresat lui Renoir. « Nu va nelini^tip, nu sintem elvepeni!» Erau fabricanp de ceasuri din regiunea Besangon. « Poate ca orlo- geria ne face sa avem aerul ca sintem locuitori ai Genevei», a adaugat vecinul lui. Conversapa a devenit generala, ajungind la ceasurile plate ?i la cele greoaie, rubine, regulatoare; la sfirfitul zilei, tata nu ignora nimic din orlogerie. «Oameni incintatori, adevarap burghezi din secolul al XVIII-lea.» Adesea Renoir i?i intrerupea brusc povestirea ?i raminea tacut un moment. Intunericul patrundea in atelierul din bulevardul 181
Rochechouart, favorizindu-i cSlatoria in trecut, Profitam de aceasta pauza ca sa-1 ridic, susfinindu-1, in timp ce Louise-lungana ii umfla din nou « colacul » de cauciuc. Apoi, cu multiple precaufii, il a$ezam la loc, incercind sa-i gasim pozifia cea mai buna. «Cauciucul, ce materie scirboasa!... Da-mi о figara.» Tragea citeva fumuri ?i о lasa sa se stinga. Nu era un adevarat fumator. Nu tragea fumul in piept ?i nu-i placeau figSrile de lux care « ard singure. О la?i sS cada, о uifi $i arzi un covor de Buhara ». Presupun ca daca covorul imaginar ar fi fost mocheta vinduta cu metrul, Renoir ar fi fost mai pufin impresionat de accident, cu toate ca respectul lui pentru lucruri, chiar urite, era egal cu respectul pentru oameni ?i animate « chiar pocite ». Intr-o seara, privea visator о cutie de biscui|i pe care era repre- zentata uzina unde erau fabrica|i. «Bineinjeles, burghezii sint raspunzatori de urifenia orajelor moderne. Goana lor apriga dupa ci^tig distruge tot. Lor le datoram о lume de hornuri $i cocioabe. Dar poate ca insu^i omul, nu numai о clasa, trece printr-o perioada jroasta. La urma urmei, о mulfime de burghezi sint nijte parvenifi. Daca n-ar fi fost mai jmecheri decit ceilalfi ar fi ramas saraci. Deci banii au fost aceia care au dus la construirea Operei ?i la achi- zifionarea operelor lui Jean-Paul Laurensx.» Tata mi-a citat о conversable care a avut loc la un prinz cu Clemenceau, Geffroy ?i alfi «literati». Tofi tabSrisera pe burghezi. Tata le-a spus: « Noi nu sintem aristocrat fiindca nu purtam un titlu ereditar. Nu sintem muncitori, fiindca nu muncim cu miinile. A^adar ce sintem, dacS nu tot burghezi ? » Geffroy a rSspuns: « Sintem inte- lectuali!» Renoir a fost ?ocat. Acest termen prodamind in mod cinic supenontatea lui homo sapiens asupra lui homo faber facea un zgomot insuportabil pentru urechile lui. « Prefer mai degrabS sS fiu un burghez », a spus el spre consternarea celorlalji comeseni. «Dar, a adaugat, la urma urmelor eu lucrez cu miinile mele. Ajadar sint un muncitor. Un muncitor al picturii. » figara i-a adus aminte de о glumS care il incinta ?i care se inca- dreaza mai bine in povestea cSlatoriilor sale: «Eram in Spania, inca foarte bine dispus de vizita facuta operelor lui Velazquez. Am intrat intr-o prdvSlie ca sa-mi cumpar |igari. Un nobil spaniol semef tocmai i$i alegea о |igara de foi. Deoarece nu vorbeam spaniola, nu puteam injelege decit dou2 cuvinte din conversafia lor. Aceste dou2 Pictor de scene istorice (1838—1921) in manierg academistg. (N.A.) 182
vorbe reveneau neincetat ?i erau Colorado ?i claro. A fost о revelafie pentru mine. Colorat ji clar, gSsisem secretul lui Velazquez !» Am incercat sa aduc discufia pe tSrimul artei. Eu n-aveam sa vizitez Italia decit mult mai tirziu, dar aveam oarecare cunojtinfe datoritS reproducerilor. Tata raminea surd la insinuarile mele: « Pictura nu se povestejte, se prive^te. Cu ce-o sa te alegi tu dacS eu am sa-fi povestesc ca pe curtezanele lui Titian ifi vine sa le mingii. Intr-o zi, ai sa te duci ?i tu sa vezi operele lui Titian, ?i daca n-are sa-fi faca nici о impresie, inseamna ca tu nu infelegi nimic din picture. $i asta eu n-am s-o pot scbimba ! » Mai spunea, aparent in contra- dicfie cu declarafia precedents: «Pictura nu se privejte. TrSie^ti cu pictura. Ai la tine un mic tablou. Nu-1 prive^ti decit rareori ji mai ales niciodata nu-1 privejti analizindu-1. Si el ajunge о parte din viafa ta. Are influenza unui talisman. Muzeele sint tot ceea ce poate fi mai rSu. Cum vrei tu sS te impresioneze un tablou in mijlocul a douSzeci de vizitatori care murmura mSgSrii? Ai oarecare $anse numai daca te duci foarte de dimineafS !» Rareori era in dispozi|ia de-а formula о judecata. Cind i se intim- pla, о fScea in termenii cei mai dari. « Leonardo da Vinci ma plic- tiseste. Ar fi trebuit s3 rSminS la majinile lui zburatoare. Apostolii ?i Hristos, pictaji de el, sint sentimental!. Sint sigur ca ace^ti pescari evrei de treabS jtiau sa-^i rijte pielea pentru credinfa lor fara a se crede obligafi sS ridice ochii spre cer, in a?a fel incit nu li se mai vada decit albul ochilor» ! DimpotrivS, lui Franz Jourdain, arhitectul magazinelor La Samaritaine, care 1-a intrebat daca Rembrandt ii plScea mai mult decit Rubens, i-a raspuns: «Eu nu dau premii.» S-au scris numeroase lucrSri asupra calStoriilor lui Renoir in Italia. Unele foarte documentate. Din discufiile noastre, pSstrez impresia cS entuziasmul lui de la inceput pentru arta Italians a Rena^terii a mers descrescind, in timp ce admirafia pentru poporul italian contemporan a crescut pe mSsurS ce-1 cunojtea mai bine. « Noblefe in mizerie, oameni care ?tiu sS lucreze cimpul cu ati- tudinea unor impSrafi I» §i, prin intermediul acelor imparafi, el pStrundea in intimitatea artei care ii exprimS cel mai com- plet, aceea a primitivilor: « о frescS intr-o bisericS de sat, a unui necunoscut, precursorul lui Cimabue sau al lui Giotto, о colonadS din secolul al ХП-lea, acoperijul modest al unei mSnSstiri care-1 adSpostise pe vreun discipol al Sfintului Francisc. Pentru mine, 184
Italia inseamna Fioretti1 fi nu exagerarile teatrale! Nici mScar acei stupizi impSrafi romani!» I-au pUcut in special oamenii din sud. « Poate fiindca, ajungind la Neapole, incepusem sa prind citeva cuvinte. »In oraful acela a avut revelafia artistica, aceea « care a justificat intreaga calatorie ». Prin picturile de la Pompei, expuse in muzeul din Neapole. « Ma obosise indeminarea unor Michelangelo fi a unor Bernini; prea multe drapaje, prea multe falduri, prea mulfi mufchi I Imi place in picture tot ceea ce pare etem !... dar fara a о spune; о eternitate de fiecare zi prinsa la coljul strazii din apropiere; servitoarea oprindu-se о clipS din frecatul cratifelor fi devenind lunona in Olimp!» In personajele frescelor, pastrate in chip miraculos. el regasea pescarii fi vinzStorii de pefte din Sorrento. «Italienii n-au avut nici un merit c2 au facut picture mare. N-aveau decit sa priveasca in jurul lor. Strazile italiene sint ticsite de zei pSgini fi de personaje din Biblie. Fiecare femeie care ifi alapteaza pruncul e о FecioarS de Rafael! » El revenea adesea asupra acestei impresii, induiofat hind de rotunjimea unui sin brun fi de minufa grasulie care il pipSia. Picturile de la Pompei il impresionau pentru cu totul alte motive. «Aceia nu se incurcau cu teoriile. Nici cu cAutarea volumelor, fi totufi volumele exista. Si ftiau sa scoatS atita bogSfie din pufin ! » Simplitatea paletei acelor pictori il minuna. Paminturi, culori vegetale, destul de fterse, intrebuinfate izolat, dar strSlu- citoare in contraste. «Si se simte ca nu era vorba sa creeze capodopere. Un negustor sau о curtezana ifi decora casa, pictorul incerca in mod cinstit s3 aduca pufinS veselie pe un perete gol — fi asta era tot! Nu e vorba de geniu ! Si nici de stari sufletefti!» Slim ca Renoir, pe masura ce imbalrinea fi ftia mai multe, avea s2-fi simplifice paleta. Probabil ca la Neapole, in fafa picturilor de la Pompei, a inceput aceasta schimbare. « Nenorocirea Italiei, mi-a spus el intr-o zi, e ca e prea frumoasa. De ce sS pictezi cind e atit de pUcut sa privef ti ? » Se gindea:« Pa- cat ca sint batrin f i bolnav. Acum a? putea picta in Italia sau in Grecia, sau in Algeria. Stiu destule pentru asta. Ca sa rezifti la ceea ce-i frumos, ca sa nu te laji coplefit, trebuie sa-fi cunofti meseria.» Ii urmSream gindul pe fafa subfiata, trasa in mod ciudat intr-o 1 Fioretti di San Francesco — opera unui anonim toscan din secolul al XlV-lea, in care se infafi^eazS viafa Sfintului Francisc ?i a celor dintii franciscani. Simplitatea formei ?i naivitatea stilului confers operei un farmee deosebit. 186
parte, din care cauza avea fi cuta din barba. In ochii lui simfeai cit il distreaza sa suspna un lucru iar apoi sa-1 contrazica: « De altfel, un mar pe colful acestei mese e prea destul. Cezanne a facut capodopere cu un mar fi cu nifte modele pe care eu nu le-af primi nici mScar ca sa-mi mature curtea ! » Jocul continua in mintea lui. « Totufi in Italia s-a pictat mai bine ca oriunde; fi acum, la Paris, se picteaza mai bine ca oriunde. Poate ca e ceva in aer ! » $i alunga ideea asta cu un gest al miinii sale deformate. « Nu! amatorii sint cei care fac pictura. Pictura franceza e opera domnului Choquet. Si pictura italiana este opera vreunui Borgia, Medici sau a altor tirani carora Dumnezeu le-a dSruit placerea pentru culoare!» La Neapole, Renoir a locuit intr-un mic han frecventat mai ales de ecleziafti. «La masa, in jurul farfuriei cu spaghetti cu sos de rofii, eu eram singurul care nu purtam negrul. » Avea lungi discupi teologice cu vecinul sau, un preot, slab fi cu un nas enorm. Tata, conform tradrfiei franceze a lui Pascal fi a janseniftilor, apara ideea harului absolut. « Ca sa pictezi Nunta din Cana, trebuie sa ai har, tot afa cum ai nevoie ca sa pictezi acele fresce pdstrate sub cenufa prin bunavoinfa divina ! » Preotul raspundea c3 autorii frescelor din Pompei nu puteau avea har fiindcS erau pagini. Ca sa-i dovedeasca tatii ca harul era opera omului, acest italian spiritual fi paradoxal i-a spus povestea Sfintului lanuarie fi a generalului Championnet. Iat-о in citeva cuvinte. Sfintul lanuarie nu este numai patronul fi protectorul Neapolului, dar ifi da cu pdrerea pe fleau asupra marilor evenimente care intereseaza destinul ora- fului, de doua ori pe an, in mai fi in septembrie. Pupn singe strins dupa decapitarea sa este pastrat in doua vase de sticla depose intr-o capela a catedralei. Acest singe curge daca Sfintul lanuarie e de acord fi ramine inchegat dac2 Sfintul nu e de acord. Generalul Championnet cucerise Neapolul in 1799, cu citeva zile inainte de minune. Banuia ca slujitorii bisericii voiau sa-1 mobilizeze pe sfint contra francezilor revoluponari fi necredinciofi. Intr-adevar, in ziua cu pricina, о mulpme de oameni se adunase in catedrala fi singele martirului raminea coagulat. Strigate ostile, ameninfari de moarte incepeau sS se auda. Era iminentS о rSzvrS- tire a poporului. Championnet a transmis episcopului ей, dacS minunea nu se producea, el va avea regretul sa dea ordin sa-1 impufte. Singele s-a topit indata fi napolitanii i-au aclamat pe francezi. 186
Preotul aceia era din Calabria fi descrierile asupra finutului sau i-au facut pofta lui Renoir sa-1 viziteze. A piecat inarmat cu о scrisoare de recomandare a episcopului, pe care i-o procurase prie- tenul sau. Pe vremea aceea, in Calabria, calea ferata fi drumurile erau rare. Tata a facut о parte din drum cu о barca de pescari de la un mic port la altul fi о parte din drum pe jos. Scrisoarea episcopului ii deschidea toate Ufile caselor parohiale. Adesea, preotul care nu avea decit un pat pacatos i-l ceda fi se ducea sa se culce pe paie alaturi de magarul sau. Era impresionanta saracia regiunii. Dar care mai de care se intreceau sa-1 primeasca pe caUtor. Mesele erau mai mult decit simple. In unele sate, oamenii traiau numai cu fasole, nu cunofteau nici un fel de paste fainoase, mincare despre care strainii cred ca exists din abundenfa in Italia de sud. Lui Renoir i s-a intimplat de mai multe ori sa se gaseasca in fafa unor piriiafe uinflate de ploaie fi care, neavind poduri, erau imposibil de trecut. Intr-o zi, о faranca, vazindu-i incurcatura, a chemat fi alte femei care lucrau la cimp. Vreo douazeci de femei au alergat rizind, 1-au inconjurat pe Renoir, explicindu-i intr-o calabreza volubila lucruri pe care el nu le infelegea. In cele din urma, au intrat in riu, 1-au apucat pe tata cu bagaj cu tot fi, azvirlindu-1 de la una la alta ca pe о minge de rugby, 1-au trecut pe malul cela- lalt. El facea tot ce putea ca sa le mulfumeasca pentru aceste gene- rozitaji. Nu avea bani multi, dar pentru acefti fSrani care trSiau numai din schimburi cea mai mica moneda era о raritate. Le placea mai ales cind facea portretul lui bambino T. Intr-un sat de munte Renoir a refacut frescele bisericii stricate de umezealS. « Nu prea ma pricepeam la fresca. Am gSsit la zidarul din sat citeva vopsele. Ma intreb dac-o fi jinut! » Eu voiam sa ftiu daca n-a intilnit pe cifiva din celebrii bandifi calabrezi. « I-am scapat», mi-a spus. El refuza sa creada ca acei oameni in afara legii puteau fi fiorofi. «Toti calabrezii pe care i-am intilnit erau darnici fi atit de veseli in mizeria lor, incit te intrebi daca mai are vreun rost sa ciftigi bani !» « In Algeria am descoperit albul. » Tata reufea in chip admi- rabil sS ma faca sa infeleg acea befie a ocbilor pe care aveam s-o simt fi eu insumi, mai tirziu, in cursul federilor mele in Africa de Nord. «Totul e alb, burnuzurile, zidurile, minaretele, strada. $i alaturi e verdele portocalilor fi cenufiul smochinilor. » Il extazia 1 Al copilului (it.). 187
mersul si inbracamintea femeilor « destul de ?irete ca sa cunoascS valoarea misterului. Pe о fafS voalatS, un ochi intrezarit doar devine admirabil.» Infelegeam incetui cu incetui ca Renoir aspira in mod constant spre о lume de aristocrat! si ca aceastd aristocratic о gSsea din ce in ce mai pufin la compatriotii sai din Occident. « Mersul unei femei arabe, purtind un ulcior pe cap, este acela al lui Ruth ducindu-se la fintina.» A pictat pufin in Algeria, pre- ocupat mai mult sa priveasca о lume cu a carei distrugere se inde- letniceau cei care se pretindeau civilizafi. Daca n-ar fi fost vorba decit de uzine, de tramvaie ?i de birouri, treaca-mearga. Mai rSmineau pSstorii din munfi care pastrau inca infafi?area prinfilor din О mie una de nopfi. « Dar culmea e ca li se dau lecfii de arta araba, li se trimit specialist! de covoare si teoreticieni ai ceramicii! » Renoir visa о lume in care animalele ?i plantele sa nu fi fost defor- mate pentru nevoile omului, iar omul sa nu fie umilit de nevoi sau obijnuinte injositoare. « Nu e injositor s2 fii cerjetor: dar e injositor sS cumperi sau sa vinzi acfiuni ale Suezului!» Pentru el, culmea josniciei о constituia imbracamintea occidentalilor. Gulerul tare, mai cu seama, ii stirnea batjocura. Ideea neverosimila de a-|i inchide gitul intr-un cilindru rigid era pentru el simbolul perfect al vanitSfii «oamenilor bine». Lega moda asta de « simful distrugator al securita|ii de catre societSfile moderne. Iji viri gitul in laf si asta se potrive?te cu asigurarile.» Prin asigurSri infelegea intr-adev2r societSfile de asigurari, ciuperci monstru- oase ale societafii moderne. Se intreba daca noblefea arabilor nu li se trage din nepasarea pentru ziua de miine. Un alt factor al acestei mindre infStisSri st3 in sim|ul egalitSfh pe care-1 au musul- manii, о egalitate greu de explicat, pentru c2 nu se bazeaza nici pe echilibrul situafiilor, nici pe cel al averilor, ci mai degrabS in satis- facfia de-а aparjine unei religii privilegiate. Fusese de mai multe ori martorul unor discu|ii intre un musulman bogat si unui in zdrenfe. « Harun-al-Rasid se intrefinea cu un cersetor; stia c3 la Allah nu prejuia mai mult! » Mai tirziu aveam sa verific exactitatea acestor impresii. Din discu|iile noastre reiesea, inca о data, convin- gerea cS etichetele nu acoperS neapSrat adevarata marfa. Egalitatea noastrS ascunde inegalitati flagrante, si inegalitatea arabilor ascunde uneori un si mJ real al fraternitSfii. Nu stiu unde se afla Renoir cind amintirea Alinei Charigot a inceput sa-I « siciie.» Fiecare zi ii aducea convingerea ca viata farS 188
еа е pustie. I-a sens fi s-a inters. Ea il af tepta la gar2. Si nu mai aveau sa se despartS niciodata. Multe i-a daruit mama tatii: liniftea sufleteascS, copii pe care putea sa-i picteze fi-un bun pretext de-а nu mai iefi seara. « Imi dadea putinfa s2 gindesc. Stia s2 menpnd in jurul meu о activitate care se potrivea cu preocupSrile mele.» Era vorba de preocupari importante. Se punea problema impresionismului. Erau incerc&ile de-а trasa un contur precis cu creionul subtire, care sS defineasca formele, ca «domnul Ingres», altemind cu aplicSrile de culoare intensa, cu intrebuintarea cutitului, apoi, pe neafteptate, poate chiar in aceeafi zi, un laviu delicat care abia sa acopere pinza ca un fel de acuareU. La inceput, menajul s-a stabilit in atelierul din rue Saint-Georges. Doamna Charigot s-a oferit sa se ocupe de gospodarie. Mama a acceptat de teamS cS nu va putea fi la inalfimea sarcinii. Meseria ei de croitoreasS nu-i prea ISsase timp sa invefe sS gSteascS. In schimb bunicamea era experta in pregStirea acelor «mincSruri farS pretent ii». Totul a mers bine la inceput. Renoir se delecta cu sufleuri, blanchet de vitel, creme facute de soacra-sa. Ar fi preferat о mincare mai «tSraneasca» dar era totufi sensibil la rafinamentele bunei doamne. Din nefericire, о data cu talentele culinare, aceasta nu se putea impiedica sa-fi dea pe fata trasaturile caracterului ei de nesuferit. « Nu mai vrei blanchet de vitel? Poate vrei pateu de ficat! » Ploua cu aluzii privind dificultatile financiare ale ginerelui ei. « Asta moare de foame si vrea s3 manince pateu de ficat! » Preocupat, citeodata, tata se scula de la masa fi se ducea sa mai noteze ceva cu carbunele: « Si se mai crede binecrescut! » Mama se mulfumea s3-i arate Ufa bucatanei cu un aer ameninfator. Batrina ifi lua farfuria fi se ducea sS manince singurS linga cuptor. Renoir nu vazuse nimic din scena asta fi Aline Charigot, drept impacare, ii cumpSra bunicii mele castane zaharisite care ii placeau la nebunie. Povestea о ftiu de la bunica, ea adaugase: «Daca af fi fost necinstita, af fi avut castane zaharisite in fiecare zi». Tata voia s3-i impSrtSfeasca mami entuziasmul sau pentru Italia. Au vizitat impreuna Sicilia. Renoir fi-a pierdut portofelul. Afteptind ca Durand-Ruel s2 le poata trimite din nou bani, au locuit la nifte fSrani in apropiere de Agrigento. Mama ifi ajuta gazdele la munca cimpului. Cind au venit banii, a incercat s2-i faca sa primeascS о rSsplatS. Dar ei s-au supSrat. Renoir fi nevastS-sa nu aveau talent pentru limbile strSine fi se intelegeau prin gesturi. 189
In cele din urma, mami i-a venit ideea sa-i ddruiasca farancii un medalion cu Sfinta Fecioara pe care-1 purta la git. Desparfirea s-a facut intr-un « potop de lacrimi. » Cu pufin inainte de nafterea fratelui meu Pierre, mama 1-a sfatuit pe tata sa inchirieze о locuinfa separata de atelierul lui. « In felul asta, noul nSscut о sS poata bizii in voie.» A gasit о locuinfg cu patru camere fi о bucatarie mare in strada Houdon, un atelier in rue de I’Elysee-des-Beaux-Arts, fi о locuinfa mica pentru mama ei pe Butte « la о bucata buna de mers. » Fata cea mare a doamnei Camille, proprietareasa laptariei din rue Saint-Georges, о ajutase sa descopere aceasta locuinfa. Ca sa se consoleze ca nu-1 cucerise pe Renoir, ea-fi alesese un negustor de incalfaminte din capatul de sus al strazii Lepic fi trona intr-o pravalie frumoasa. Sora ei se maritase cu un ceasornicar de care imi amintesc foarte bine, domnul Mahon, instalat intr-o strada aproape de Elysee. Il vSd clar pe acest rabdator indragostit de ceasuri aplecat la masa lui de lucru, cu lupa fixata sub sprinceana ca un apendice. Mulfi ani ceasurile noastre au purtat semnStura lui Mahon. Mama nu voia ca doamna Charigot sa se joace « de-а copilul mic fi sa faca din micuf un alintat». Se temea mai ales de mania de-а legana pruncul indata ce plinge. Gasea ca slabiciunea fafa de copii e о crima; in tot cazul le faci un prost serviciu. << E placut sa cedezi unui capriciu, dar cite decepfii nu le pregatefti in viafa.» Lui Renoir ii parea rau ca nu putea instala micuful intr-un fare, ca pe un minz, fi sa-1 lase sa creasca singur. Ifi dadea seama repede de latura utopica a acestei propuneri. « Cum noi moftenim reuma- tismul, bronfitele, anemiile fi constipafiile, am muri in mijlocul natuni. Avem nevoie de paturi de lina fi de supl la ore fixe. » Se gindea la о pneumonie de care era sa moara in 1882 fi de care 1-au scapat doctorul Gachet, colecfionarul din Auvers-sur-Oise, fi mai ales ingrijirile afectuoase ale viitoarei sale sofii, ajutata de patroana cumsecade a laptariei fi de fetele ei. lata citeva extrase dm notele gasite printre hirtiile tatii. Ele exprima cu tarie credinfa lui nestramutata in necesitatea « cerce- tarii cu dragoste a naturii». Ele sint poate fi ultimul sau omagiu adus impresionismului. Erau destinate pregStirii unei Gramatici pentru uzul tinerilor arhiteefi. $tim ca Renoir considera urifenia cladirilor de la sfirfitul secolului al XlX-lea, vulgaritatea obiectelor de uz curent, ca pe о primejdie mai mare decit razboaiele. « Te obifnuiefti fi nu mai vezi ca e urit. Cind о sa ne obifnuim cu totul, 190
atunci va fi sfirjitul unei civilizapi care ne-a dat Parthenonul ?i catedrala din Rouen. Oamenii se vor sinucide de plictiseala sau se vor omori intre ei din placere!» Note de Auguste Renoir — Tot ceea ce numesc eu gramatica sau primele nopuni despre arta se poate rezuma intr-un singur cuvint: lipsa de exactitate. — Pamintul nu-i rotund. Portocala nu-i rotunda. Nici una din feliile ei nu are nici aceeafi forma, nici aceeafi greutate. Desfacep aceste felii, ele nu vor avea nici macar acela^i numar de simburi ji nici simburii nu vor fi top la fel. — О frunza din copac... luap о suta de mii de frunze din aceea?i specie, ale aceluia^i copac, nici una nu va semana cu cealalta. — lata о coloana... daca о indrept eu cu compasul... i?i va fi pierdut principiul vital. — Sa explici inexactitatea prin exactitate... valoarea exacti- tatii ochiului... non-valoarea exactitapi compasului. — Admitem ca trebuie sa te inchini in fafa frumuseplor (evidente) ale artei grecejti. Restul nu are nici о valoare. Ce farsa! E ca ?i cum mi-ар spune ca о bruna e mai dragufa decit о blonda $i viceversa. — Sa nu restaurezi, ci sa faci din nou parple stricate. — S3 nu crezi ca se poate lucra ca in alta epoca. — Artistul care se va folosi cel mai pupn de ceea ce numim imaginape va fi cel mai mare. — Pentru a fi artist trebuie sa inveti sa cuno^ti legile naturii. — Singura rasplata care ar Irebui sa-i fie oferita unui artist ar fi aceea de a i se cumpara operele. — Un artist trebuie sa manince putin $i sa renunte la felul de viaja al celorlalp. — Delacroix n-a capatat niciodata vreun premiu ! — Cum se face oare ca in epocile numite barbare arta a fost infeleasa si ca in epoca noastra de progres e tocmai contrariul? — Sa fi ajuns oare arta un lucru inutil?... oare se apropie curind de moarte?... un popor nu-p pierde numai о trasatura sau о pSrticica din valoarea sa. Totul se sfir?e?te in acelaji timp. — ... Daca arta e de prisos, de ce s-o purtam ca pe-o povara sau sa ne prefacem c-o purtam... eu nu vreau decit un trai tihnit. Atunci imi comand mo'oila de lemn obi^nuit, о casa fara podoabe... 191
strictul necesar... Daca a$ putea sS ajung la acest rezultat, a? fi un om de gust. Dar acest vis de simplitate este aproape irealizabil. — Cauza acestei decadence stS in faptul cS ochiul ji-a pierdut obipuinfa de-а mai vedea. — Artijtii exista dar nu pirn sa-i gasim. Un artist nu poate face nimic daca cel care il face sa product e orb... Vreau sa deschid ochii celor care piu sa se bucure. — Nu se bucura cine vrea. — Sint unii care nu ajung nicicind sa se bucure, dep ip dau toata silinfa. — Unui dintre prietenii mei a capatat un tablou semnat de un maestru, era incintat ca are in salonul lui acest tablou incontes- tabil p-1 arata tuturor care veneau sa-1 admire. Intr-o zi a alergat la mine... era in culmea bucuriei. Mi-a mSrturisit cu naivitate c2 de-abia in dimineafa aceea infelesese de ce era frumos tabloul; cS pinS atunci nu facuse decit ceea ce facea mulfimea admirind semnStura. Prietenul meu incepuse sa pie sa se bucure. — ... E imposibil sa faci intr-o epocS ceea ce s-a facut in alta. Conceppile nu sint aceleap, nici ideile, nici uneltele, nevoile, tup pictorilor... — Un domn, bogat de pupna vreme, vrea sS aibS un castel. Cauta sa afle care e stilul cel mai la mods. E stilul Ludovic al XII I-lea. Fie! Va gasi firepe un arhitect care sS-i faca un fals stil Ludovic al XIII-lea. Cine trebuie blamat? — Ca sa ai un palat frumos trebuie sa fii demn de asta. — Pe amator trebuie sa-1 instruiepi. Lui trebuie sa-i acorzi premiul... p nu artistului caruia pufin ii pasS de el. Pictorii de porfelan nu lucreaza decit dupa luciari... nici unui nu se va gindi sa priveasca la canarul pe care-1 are in colivie, ca sa vada cum sint facute picioruple. — Ar trebui create hanuri ieftine in locuri luxuriante, pentru decoratori. Spun hanuri. Scoli, daca vrefi, dar fSra profesor. Nu vreau ca elevul meu sa fie cura|at mai mult decit о doresc pentru gradina mea. — Trebuie ca tinerii sa se obi^nuiascS sa vadS ei inpp, fara sa ceara sfatul nimanui. — Privifi maniera in care japonezii au pictat pasSriie p pepii... Sistemul e foarte simplu. S-au dus la Jara p s-au uitat multS vreme cum zboara pasarile. Tot uitindu-se, au sfirpt prin a le infelege miparile; cu pepii au facut la fel. 192
— Privifi fSrS teamS la marii maestri de odinioara. Ei au creat inexactitatea in exactitate... San Marco: bine propor- tional in ansamblu; nici un detaliu la fel. — Un artist, care poate fi dat uitarii, trebuie sa aiba incredere in el insufi ji sS nu asculte decit de adevaratul sau maestru, care este natura. — Cu cit va luafi unelte mai bune, cu atit sculptura voastra va fi mai plicticoasa... — Japonezii due inca acea existenfa simpla care le da posibili- tatea sS iasS afara ca sa contemple natura. Privesc inca cu pasiune un firicel de iarbS, zborul pasarilor, minunatele miscSri ale pejtilor fi se intorc acasS plini de idei frumoase pe care le transpun fSra greutate pe obiectul care trebuie decorat. — Ca sS vS facefi о idee despre decadenfa, n-avefi decit sa vS ducefi sa luafi un tap de bere pe bulevard fi sa priviti la oamenii care tree pe acolo. E foarte comic. §i ce ziceti de magistrafii cu favoriti! Pofi oare privi la un domn tatuat in asemenea hal farS sS mori de ris? — Catolicii care, ca tofi ceilalfi, au cazut in doaga metalului aurit fi a statuilor din strada Bonaparte о sa va repete ca in afara religiei catolice nu exista mintuire. S2 nu credeti nici о iota. Religia e pretutindeni. Ea este in fire, in inimS ji in dragostea pe care о punefi in tot ceea ce faceti. — Dar sS nu va gindifi sa faceti avere! De-afi dobindi-o v-afi plictisi de moarte I — Cred cS sint mai aproape de Dumnezeu cind ma umilesc in fafa acestei splendori (a naturii), acceptind rolul care mi-a fost harazit sa-1 joc, onorind aceasta maiestate fara vreun intcres fi mai ales fSra sa cer nimic, pe deplin convins ca ziditorul n-auitat nimic. — Eu cred, a^adar, fara sa vreau sa inteleg. Eu nu vreau sa dau nici un nume si mai ales nu pe cel de Dumnezeu unor statui sau picturi, c2ci el este mai presus de tot ceea ce se cunoaste. Tot ceea cese face in acest sens este dupa umila mea parere un fals. — .. .Bolnavii fi infirmii ar trebui sa fie hranifi f3ra a fi nevoiti sa cerseascS intr-o tara ca Franta. — Ducefi-v2 s3 vedefi productiile celorlalfi, dar s3 nu copiati niciodata altceva decit natura. E ca fi cum afi dori sa patrundefi intr-un temperament care nu va aparfine fi nimic din се-afi face n-ar avea personalitate. 193
— Cel mai mare dujrnan al muncitorului $i al artistului industrial este in mod sigur majina. — Arhitectul modern este in general cel mai mare dujman al artei. — Noi ne bucurBm de renumele bStrinilor nojtri maestri, de imensa cantitate a operelor de arta pe care le-a produs aceasta minunata farS, dar nu trebuie sS facem ca nobilii aceia care nu prefuiesc decit prin strSmojii lor $i-?i cheltuie ultimii bani ca sS li se spunS «domnule baron» de catre chelnerii de la cafenea, ceea ce-i costs, de fiecare data, douSzeci de franci! — Deoarece iubifi Republica, de ce oare nu vad republic! la fel de frumoase ca acele Minerve ale grecilor? 0 iubi|i deci mai pu{in decit iji iubeau cei vechi zeii? — Exists oameni care cred ca po|i lucra, farB sa suporfi con- secinfele, in felul evului mediu sau al Renajterii... Nu jtim decit sS copiem, iatS parola. Si cind aceasta micS distracfie s-a sfirjit, ducefi-va la izvoare. О sa vedefi cit sintefi de departe. — Dumnezeu, regele artijtilor, era neindeminatec. — Nu numai cS nu vreau ca un capitel sa semene cu un alt capitel, dar nu vreau nici ca acest capitel sa semene cu el insuji, sa nu facS parte din ansamblu, a?a cum nu seamSnS intre ele capetele, picioarele ?i miinile pe care le-a creat Natura. Nu vreau ca о coloana sa fie rotunda, dupa cum nici copacul nu e rotund. — Ajadar, sint obligat sS le spun tinerilor: stricafi compasele, caci de nu, arta nu exists. — Privifi la marii maestri ai veacurilor trecute... Stiau cS exists douS exactitSfi: aceea a ochiului $i aceea a compasului. Pe aceea a compasului au rcspins-o. — Propun crearea unei societBfi. Aceasta societate ar avea ca titlu Societatea Inexac|ilor... Inexactul trebuie sS ?tie ca rotundul nu trebuie sS fie niciodatS rotund. Principiile care exists in aceste note poartS in chip de netS- gSduit pecetea vejniciei $i sint exprimate cu о logics simplS, care le face sS fie la indemina tuturor. Dilema stS in aplicarea lor. Mai tirziu, Renoir avea sa-mi spunS cS in politics, la fel ca ?i in arts, adesea cei mai inver^unafi adversari sint de acord asupra teoriilor. RSzboiul izbucnejte acolo unde se trece la practicS. Aici Renoir predicS invSfStura mae^trilor, dar recomandS sS nu fie copiafi. Numai natura trebuie copiatS. Acesta e impresionismul. Curind 194
va reveni la atitudinea modestS a tinerefii sale, anume ca, pentru a asimila invafatura maejtrilor, trebuie sS-i copiezi. Percepfie directa, alaturi de tradifie, о chestiune de metods ?i nu de principiu, pe care se grefeaza aceea a lucrului dupa natura akturi de acela in atelier. Ajungi in cele din urmS la marea intrebare, cea mai grava, aceea a prezenfei artistului in opera de arts. VS cer scuze ca repet, dar acestea sint problemele care il chinuiau pe tatal meu a?a cum ii chinuie, cum i-au chinuit ?i cum vor chinui marea majoritate a creatorilor. Acest chin, la Renoir, inceta de altfel, de indata ce se afla in faja jevaletului. Monet il compara cu un duelist timid, care simte cum ii dispare teama de indatS ce se aflS cu sabia in mina in fa|a adversarului. lar in ceea ce prive?te copierea maejtrilor, am in fa|a mea un mic peisaj de Corot... facut de Renoir. Aceasta copie e о operSdelicioasS ?i care deschide nesfirjite orizonturi problemei imitSrii maejtrilor. Ceea ce discemem in dosul copacilor cenujii ?i al cerului diafan este tocmai un portret al lui Corot facut de umilul sSu admirator. In acest exercifiu nepretenfios, tata afirma marele adevSr pe care modestia lui nu vrea sS-l recunoascS in notele sale: anume cS opera de arts este expresia naiva $i adesea inconjtienta a personali- tS^ii autorului ei. La capStul viefii sale, atunci cind fratele meu $i cu mine ne ocupam de ceramics sub indrumarea lui, el ne vorbea despre grejeala artei moderne care incerca sS copieze natura fara a о digera. Ne cita stingScia intrSrilor metroului din Paris, inspirata direct din liane ji flori, in comparafie cu covoarele persane, stilizSri mSrefe, cu farfuriile din Delft, imitate dupS chinezi. Ne amintea cS Cezanne ?i-a pictat buchetele dupS flori artificiale. Era obligat sa admits cS exists geniu. « Exista popoare, grupuri, indivizi care au focul sacru. Ei ni-1 impSrtSjesc, pretextul e fSrS important.» Si cadea pe ginduri, privind о farfurie de ceramics din Urbino, agSfatS pe perete. « DacS insS artistul jtie cS are geniu, e pierdut 1 Ar putea fi salvat numai daca ar lucra ca un muncitor fSrS ca succesul sS i se urce la cap.» As putea cita la nesfirjit declarafii de-ale lui Renoir care tindeau sS afirme fie supunerea lui la impresiile directe, fie respectul pentru regulile clasice ?i lucrul in atelier. DacS ar fi sS ne luSm dupS declarable sale, ar trece cind drept un impresionist indirjit, hotSrit sS urmeze aceea^i cale ca ?i prietenul sSu Claude Monet, cind drept un clasic intransigent, discipol incSpS|inat al domnului Ingres. Tn proiectul pentru fondarea Societafii Inexacjilor, asupra 196
cSruia a revenit de mai multe ori, sint enunfate in mod grandios elementele eterne ale crezului lui Renoir. In amanuntele privind aplicarea el reprezinta prima tendinfS, aceea a impresionismului. Prefafa la cartea lui Mottez asupra lui Cennino Cennini, scrisS la sfirfitul viefii tatalui meu, reprezintd mai pufin sincer a doua perioada, aceea a clasicismului. Dupa intoarcerea lui din Italia, dupa casStorie fi dupa ce fi-a intemeiat о familie, aceasta a doua tendinfa pare sa ciftige terenul in vorbele fi in operele sale. Un lucru e sigur, in cele mai diferite perioade ale creafiei sale, lumea din afara fi mijloacele tehnice spre care il atragea neobosita-i curiozitate au jucat un rol imens in modul lui de a crea. Renoir era de acord cu necesitatea repartifiei lucrului intre specia- lifti in lumea moderns, dar n-o accepta pentru el insufi. Te dor picioarele, chemi un pedicbiurist; te dor dinfii, te duci la un dentist, ai о greutate pe suflet, te destainuiefti unui psihanalist. Intr-o uzinS, un muncitor infurubeaza piroane, un altul regleaza carbura- toarele, un fSran cultiva mere, numai mere, un altul seamana griu. Randamentul e maref: milioane de carburatoare, sute de kilograme de griu. Merele sint mari ca pepenii. CalitSfile hrani- toare, disparate о data cu dezvoltarea prea mare, sint inlocuite cu vitaminele potrivite. Si totul merge foarte bine. Oamenii maninca mai mult, se due mai des la cinema, se imbatS mai des. Viata oamenilor s-a prelungit fi femeile nasc fara dureri. Intreaga operS a lui Renoir, plina de vitamine naturale, este un strigat de protest contra acestui sistem; insafi viafa lui a fost un protest. Lumea lui Renoir e un intreg. Roful macilor determine atitu- dinea tinerei femei cu umbrela. Albastrul cerului se potrivefte admirabil cu cojocul tinarului pastor. Tablourile lui sint demon- strafii de egalitate. Fondurile au tot atita importance ca fi prim- planurile. Acestea nu sint flori, chipuri, munfi, afezate unele linga altele, ci un ansamblu de elemente care alcatuiesc un intreg, amalgamate de о infelegere mai puternica decit deosebirile lor. Cind este evocat Renoir, totdeauna se ajunge la acest punct. In lumea lui, spiritul se desprinde din materie, nu ignorind-o, ci pStrunzind-o. Floarea de tei fi albina ce se imbata de ea urmeaza acelafi curent ca ?i singele care circula sub pielea fetei afezata pe iarba. Este acelafi curent pe care il urmeaza faimosul «dop », atit de bine cunoscut noua. Lumea e un intreg, teiul, albinele, fata, lumina fi Renoir fac fi ei parte din el. lar alaturi de ei, oceanele, orafele, vulturul de pe munte, mineral din mina, Aline Charigot 196
aldptindu-1 pe micul Pierre. In acest ansamblu compact, fiecare dintre gesturile noastre, fiecare dintre gindurile noastre ifi are repercusiunea lui. Focul din padure va avea drept urmare inun- dafia. Copacul refScut in hirtie, apoi in cuvinte, ii va azvirli pe oameni intr-un razboi, sau va duce la cunoaf terea a ceea ce e frumos fi maref. Renoir avea credinfa ca-1 pofi omori pe mandarinul chinez de la distanfa, fdcind la Paris in mod inconftient gestul ucigator. Cu pufin inaintea razboiului din 1914, intr-un bistro din Montpar- nasse, doi emigranfi rufi ifi impartSjeau parerile. О jumatate de veac mai tirziu intregul sistem social care pdrea totufi solid este zdruncinat de discufiile celor doi oameni. Sub impSrafi, foarte de- parte de Roma, un agitator din Galileea e condamnat la rastignire. Si imperiul roman se prabufefte, are loc revolufia universale, apare li- turgbia cintata fi catedrala din Chartres. Cum sa credem ca intr-o lu- me atit de bine inchegata, ca interiorul unui ou, Renoir ar fi putut refuza sa fie martor, mai mult chiar, sa participe; ca ar fi putut sa se gindeasca sa traga obloanele, sa se afeze in fafa unui perete gol ?i sa-fi zSmisleasca singur tablourile in care fiecare trasStura de culoare reprezinta tocmai о afirmare a acestei dependence? Adeva- rul este ca stomacul lui era ca acela al strufului. Digera totul, motivul, temperature, presiunea atmosfericS, guturaiul, durerea lui de picior, mufchii, maruntaiele fi oasele sale fi, mai tirziu, durerile sale. Totul in el fi in afara lui, chiar fi invSfatura maeftrilor, contribuia la transmiterea secretului sSu, impartSfindu-1 acelora care vor sa-fi dea osteneala sa-i priveasca pictura. Chiar fi inteligenfa lua parte, cu toate ca nu avea incredere in ea fi о plasa mai prejos de simfuri. Iar memoria о considera ca pe о facultate de distrugere. Daca admitcm existcnfa unui absolut care cuprinde tot ceea ce exista, trebuie sa credem ca echilibrul e prima insufire a acestei entity. Exista un echilibru intre rotafia unui satelit in jurul unei planete necunoscute fi suspinele de dragoste ale unei tinere fete, intre jertfa din abatoare fi citeva note de Mozart, intre migrafia berzelor fi о operate de matematica pura, intre acfiunea de desprin- dere a atomului fi extazul Sfintului Francisc din Assisi. Cifiva oameni mari au atins in treacat starea de echilibru dintre materie fi spirit fi s-au apropiat de punctul in care cunoafterea pStrunza- toare a materiei ifi permite sa scapi de ea. Nu de tot, caci am iefi din omenesc. Am edita din nou aventura lui Lucifer. Au incercat s-o fac2 о mulfime de intelectuali care fi-au spart capul fiindca uitasera ca noi nu sintem altceva decit о bucaficS de lut. La el, 197
toate pretextele exterioare se combinau ca sa declan^eze mecanismul creafiei, ?i printre aceste pretexte trebuie s2 le admitem ?i pe cele tehnice. Ma intorc la teoriile lui de care m-am indepartat cu digre- siuni pe care nu le regret. Aceste teorii ii serveau ?i ca trambulinS, ji ca incercfiri tehnice permanente. Incerca oare s2 obfinS prin contraste un anurnit ro?u? Sau fiindcS declarase pentru moment rSzboi negrului de ivoriu, i?i indica umbrele cu albastru de cobalt? Umbra asta albastrS determine compozifia tabloului, chiar ?i motivul. Renoir alegea acel coif de farS pentru c3 acolo umbra era albastrS, ?i mesajul care se degajS, in cele din urmS, din acel tablou nu a fost motorul inifial al operei, ci acel albastru de cobalt. Pentru a recunoa?te mai bine procedeul creafiei lui Renoir, ii citez cuvintele: « Eu nu sint Dumnezeu tatSl. El a creat lumea asta pe care eu m3 mulfumesc s-o copiez ». Si, ca sS precizeze mai bine c2 in realitate nu era vorba de о copie in sensul strict al cuvin- tului, ne povestea anecdota lui Apelles. La un concurs pe Acropole, un artist, rival al maestrului atenian, prezentase un tablou care trebuia sa depaseasca toate celelaite opere expuse. Tabloul repre- zenta struguri. $i strugurii aceia erau atit de bine imitafi, ca pSsa- rile cerului veneau sa-i ciuguleascS, crezind c3 erau struguri adevSrafi. Apelles a spus, fScind cu ochiul in chip semnificativ: « $i acum о sa vedefi ceva ce n-afi mai vazut», a?a ?i-a prezentat el capodopera. « E ascunsa dupS aceasta draperie.» Judecatorii au vrut s2 ridice draperia. Zadarnic, caci ea era chiar subiectul tabloului. Imi pare rSu ca nu pot reproduce risul lui Renoir in chip de concluzie la aceasta poveste. Cea cu cizmarul il distra mai pufin. Eroul era tot Apelles. Iat-о: In timpul expozifiilor, maestrul se ascundea dupa tabloul sau ca sa-i auda pe cntici. Un cizmar, facind observafia cS sandaua unuia dintre personaje nu era exacta, Apelles s-a aratat, i-a mulfumit cizmarului $i a corectat gre^eala. A doua zi, acela^i cizmar a gSsit c3 gamba piciorului era prea slabs. « Cizmarule, i-a spus Apelles, vezi-fi de incSlfSmintea ta ! » Renoir adSuga cS probabil grecii nu cunojteau decit pictura murala $i pictura de statui ?i cS povejtile astea erau numai invenfii de-ale «literafilor ». El mai spunea ?i cS in ziua in care pictorii vor reuji sa dea ?i iluzia unui peisaj de pSdure, cu tot cu mirosul mu^chiului ?i susurul riului, nu va mai exista picturS. Amatorul, in loc sa cumpere tabloul, se va duce intr-o padure adevarata. Ceva mai inainte am facut aluzie la doi refugiafi politic! ruji despre care avea sS afle о lume intreagS. Unui dintre ei era Lenin. 198
Tata nu 1-a cunoscut. Gabrielle mi-a vorbit adesea despre el. La inceputul anului 1914 ea tocmai se casStorise cu Conrad Slade \ Amindoi mincau la prinz in Montparnasse, la Rosalie, unde veneau ?i Apollinaire, Modigliani, Picasso, Braque, Jean Marchand, Leger $i mulfi al|ii. Adesea, sofii Slade au stat la masa rujilor. « Nu vorbeau mult, mincau pufin $i nu beau de loc. Dar se vedea cS erau persoane ,,grozave“. Mai ales cel blond.» Cel blond era Lenin. Afirmafia mea cu privire la importance circumstanfelor exterioare in pictura lui Renoir e valabilS pentru to|i marii arti^ti, chiar ?i pentru Picasso, Braque sau Klee. Pare sit contrazicS ceea ce am spus despre Toulouse-Lautrec. Nu cred asta ?i-mi mentin parerea c3 accidentul din tinerefe n-a jucat decit un rol secundar, sau chiar nici un rol, in expresia acestui pictor. Norocul lui a fost, inainte de orice, uimitoarea personalitate a modelelor sale. La aceasta personalitate s-a adSugat bineinfeles ?i personalitatea lui fantastic^ precum ?i propriile sale observafii, care inchid ciclul ?i afirma in mod indirect cS lumea asta nu e un imobil burghez in care locatarii diferitelor apartamente se prefac ca nu se cunosc. Chiar fara sS fi avut accidentul, Toulouse-Lautrec ar fi gSsit modelele necesare inspirafiei sale. «Harul» lui, mai mult decit diformitatea, 1-ar fi indreptat spre cafenelele din Toulouse sau chiar la Moulin- Rouge. Vreau sa spun ca, lipsit de chipurile lor patetice, i-ar fi fost mai greu sS se regSseascS pe el insuji. Mai importanta decit teoriile a fost, dupa pSrerea mea, trecerea lui Renoir de la starea de celibatar la aceea de om insurat. Acest agitat, incapabil de-а sta locului, sarind intr-un tren cu speranfa de-а se putea bucura de lumina voalata din Guernesey, sau de-a se pierde in reflexele roz din Blida, uitase dupa plecarea sa din rue des Gravilliers sensul cuvintului camin. Si iata c3 dintr-o data se gasea intr-o locuin|a alaturi de-о femeie; mese la ore fixe, patul facut cu grija ?i ciorapii cirpifi. Si la toate aceste foloase avea s3 se adauge in curind ?i un copil. Sosirea pe lume a fratelui meu Pierre avea sa fie marea revolufie in viata lui Renoir. Teoriile de la «Nouvelle-Athenes» au fost depS^ite de gropifele din coapsa unui nou nSscut. Tot desenindu-$i cu furie fiul ji, ca s3 nu-^i trSdeze ideile pornind de la preocuparea de a 1 Pictor american. (N.A.) 199
transpune pielea aceasta catifelata, proaspSta, Renoir i?i recladea lumea lui interioara. Renoir tragea citeva fumuri de pgara, i?i cauta о pozipe mai confortabila pentru jalele care-1 dureau ?i, gasind-o intr-un fel, se pierdea intr-o reverie pe care eu nu indrazneam sa i-o tulbur. Dintr-o data, fare tranzipe, declara: « Durand-Ruel era un misionar. Noi am avut noroc ca pictura a fost religia lui. »Temindu-sede convenponalul desavirjit al unei asemenea declarapi, se corecta imediat: « I se intimpla ?i lui sS jovSie. De fiecare data cind incercam ceva nou, regreta maniera veche, mai sigura, adoptata dej’a de amatori. Pune-te in locul lui. In ’85 era cit pe-aici s-o pafeasca — ?i cu el ?i noi top». DupS Renoir, singurul defect al lui Durand-Ruel era dorinfa de-а monopoliza. « Ar fi vrut sa aiba toata pictura noua in mina lui. Aja sint cei blinzi.» Renoir mai spunea despre Paul Durand-Ruel: «Acest burghez ajezat, so| bun, tata bun, monarhist credincios, crejtin cucernic era ?i jucator. Numai ca juca pentru о cauza dreaptS. Numele lui va ramine ! Pacat ca nu avem politicieni ca dinsul. Ar putea fi un prejedinte de republica perfect! De ce nu ?i un rege al Franfei? De?i curtea ar risca sa fie prea plicticoasa, din cauza austeritapi viepi sale.» Il compare cu Clemenceau « care e foarte puternic, dar care rSmine un politician. Crede in vorbe». Un prieten ii spusese povestea lui Roland Garros, pilot remarcabil, inventatorul tregerii la pnta prin elice, care, doborit de nemp ?i luat prizonier, reusise sa evadeze. Acest ofifer era cunoscut mai ales pentru cali- tatile lui de antrenor al tinerilor piloti. « In Germania, 1-ar fi pus in fruntea unei ?coli, ca s3 formeze noi aviatori de care armatele moderne au atita nevoie. «Tigrul» nu rezistase dorinfei de-а fi autorul unei maxime istorice ?i-i spusese lui Garros, plin de orgoliu ?i de recunojtinfa: « E?ti un erou. Ip dau voie sa te intorci pe front». Eroul nostru a fost doborit ?i ingropat cu onoruri militare spre folosul ziari?tilor specializap in patriotism. «Mo? Durand nu i-ar fi spus niciodatS a?a ceva lui Monet sau mie. Lui ii pkcea mai mult sa ne vada facind tablouri decit sa ne citeascS necrologul in ziare, chiar daca datorita morpi noastre prefurile tablourilor pe care i le vindusem ar fi crescut.» Marile epoci artistice nu-i grupeazS numai pe marii arti?ti, ci ?i pe marii amatori ?i, de cind comercianpi le-au luat-o inainte 200
1
luptdtorilor, pe marii negustori. Acest sfir?it al secolului al XlX-lea francez, care egaleaza Rena?terea italiana, i?i datoreaza, in parte, extraordinara sa producjie apropierii unui Cezanne ?i a unui Choquet, unui Renoir ?i a unui Caillebotte ?i uimitoarei patrunderi a unui Durand-Ruel, cdruia va trebui curind sd-i aldturdm pe Vollard ?i familia Bernheim. Despre Durand-Ruel se cuvine sa mai amintesc ca avea о nemaipomenitd mobilitate, neintrecuta decit de aceea a lui Renoir. Pentru о nimica toatd zbura la Londra, la Bruxelles, sau in Germania — pretutindeni unde spera sa provoace interesul pentru aceastd pictura pe care о iubea ?i pentru al cdrei succes i?i inchinase banii ?i viaja. Tata imi vorbea adesea despre cdlatoria lui Durand-Ruel la New York. Expozifia lor din acel ora? a marcat о cotiturd im- portanta in viaja impresionistilor. «Poate ca americanilor le sintem datori cd n-am murit de foame.» In acela?i an, in 1885, (tata spunea citeodatd 1886) au avut loc doua expozifii, una la Galeria Georges-Petit, la Paris, ?i cealaltd la New York. Tn cele doud expozifii, figurau tablourile acelorasi pictori, ?i anume: Manet, Monet, Renoir, Pissarro, Sisley, Mary Cassatt, Berthe Morisot ?i Seurat. Lionello Venturi indicd drept sala a expozifiei de la New York pe aceea de la American Art Association. Renoir era convins cd avusese loc la Madison Square Garden, bdtrinul, cel care se afla intr-adevdr pe Madison Square. Asta il incinta. « Oamenii veneau sd-mi priveascd tablourile intre doud meciuri de box.» §i mai spunea: « Noi, francezii, sintem sau о elita, sau о masd inertd, ingrozitd de cea mai neinsemnatd noutate. Publicul american nu e mai iste| decit cel francez, dar nu se simte obligat sd rinjeascd atunci cind nu inhdege ceva». Tata incerca sd-si inchipuie fetele frumoase ?i tare blonde, cu obrajii roz ?i cu picioare bine infipte in incdlfdri care nu le deformeazd, « nijte fete a?a cum imi place mie sd le pictez», privind tablourile cu mici strigdte cdrora Renoir incerca sd le imite chiar ?i accentul: « A6h, ce ro?u drdguj !... A6h, ce verde incintdtor !...» T?i inchipuia cd ideea expozifiei fusese a Maryei Cassatt. T'nea mult la ea, de?i nu avea incredere in femeile care picteaza «... Cu excepfia Berthei Morisot, atit de plind de feminitate, incit putea sd fie pizmuita de Fecioara cu iepurele!» 0 datd picta aldturi de Mary Cassatt in Bretania. « l?i cdra jevaletul ca un bdrbat.» Tntr-o zi, i-a spus: « Ador brunul umbrelor dumitale. Spune-mi care-i secretul... — Atunci cind dumneata il vei pronunja pe r», a fost rdspunsul tatii. Revenea 202
adesea la r-ul englezesc in discupile noastre. « Trebuie s3 fie in legSturS cu razele soarelui. In Italia ?i la Toulouse, r-ul se pronunfS cum ai bate toba. La Paris se mai atenueazS. Treci canalul Minecii, dirdii de frig in cefurile lui Turner ?i dintr-o data r-ul dispare. Ii aminteam de spilcuifi \ care, imitind accentul negrilor, nu mai pronunjau de loc aceasta litera. Aja cum se cinta in Madame Angot: Il faut avoi’ peuque blonde et collet noi’ I» (Trebuie si ai регией blonds fi guler negru). « Inca о dovada ca toate teoriile sint false », raspundea Renoir. Seara, la han, Mary Cassatt discuta cu el despre amestecarea culorilor, in fa(a unui ulcior cu cidru. Deodata i-a spus:« Dumneata ai impotriva dumitale un lucru. Tehnica dumitale e prea simpla. Publicului nu-i place asta ». Observafia 1-a m3gulit. Mi-1 inchipui smiorcaindu-se, frecindu-ji nasul ji pipaindu-ji nervos vestonul, in timp ce-i zimbea jmecherejte Maryei Cassatt. « Fii liniftita, a raspuns el, amuzat: teoriile complicate pot fi totdeauna inventate dup3! » Un incident, poate inchipuit, care-1 incinta pe Renoir era modul cum «mo$ Durand» potolise neincrederea vamejilor americani la debarcare. Negustorul se temea ca unii funefionari sa nu ia drept altceva nudurile lui Renoir ?i cauta zadarnic un argument in stare sa-i convinga c3 reprezentarea acestor persoane tinere fara valuri era arta ?i nu pornografie. Nu era un lucru ujor, caci unde se afla oare limita exacta dintre cele doua categorii? Tata ar fi spus ca ceea ce este frumos este pur, ji ceea ce este urit este imoral. Ca Venera lui Botticelli este morala ji ca portretele lui Winterhalter, in ciuda rochiilor care асорегё trupurile femeilor cu rigiditatea armurilor din evul mediu, sint pornografice. $i ca ceea ce e curat sau terfelit, injositor sau inalfator, se datoreaza spiritului care insufleJ:ejte aceste trupuri. Dar Renoir nu era la New York ca sa-1 ajute pe Durand-Ruel sa le pledeze cauza. Durand-Ruel a avut о inspirafie. Descoperind ca jeful serviciului de care depindea intrarea lucrarilor era catolic, a facut in aja fel ca sa-1 vada duminica dimineafa, a asistat la slujba impreuna cu dinsul ji a dat in mod ostentativ о suma mare la cheta. A doua zi tablourile au iejit din vama. 1 In fr. les incroyables — simpatizanfi ai regalitifii (in timpul Directo- ratului), care afijau о mare afectare in felul de-а vorbi §i de-а se imbrica. 203
Expozifia de la Paris, din Galeria Georges-Petit, a fost un nou ejec. Urile, care pareau ca se lini^tiserS, s-au trezit din nou. Renoir explica aceasta primire printr-o renajtere a mi§carii revan?arde. Eram in plin boulangism1. Domni?oara Amiati, steaua de la Scala $i de la Eldorado, triumfa cintind Boulanger, maitre decole en Alsace2, drapata intr-un peplum tricolor. Mounet-Sully3 declama in fata unei mulpmi emoponate Le Reve du General (Visul generalului). Deroulede era considerat bardul national. L'air est pur, la route est large Le clairon sonne la charge Les zouaves Vont chantant Et la-hant sur la colline Dans la foret qui domine Le Prussien les attend. ( Aeru-i pur fi calea lata, I Goarna suna atacul I Zuavii se due cintind I §i sus acolo pe colina I In padurea ce domina I li afteapta prusacul.) Paulus, cintaret de cafe-concert, avea un succes care depa^ejte cu mult succesele de astSzi ale unui Chevalier sau Sinatra. In speranta de a-i atinge numai pulpana redingotei, fetele se aruncau in fa|a cailor trasurii sale, nscind sa fie strivite. Cind era recunoscut pe stradS, i se facea manifestape. Autografele nu erau inca la moda, din fericire pentru Paulus, caci altfel ar fi luat-o in permanenfa la fuga. Erau inlocuite de sarut. Femeile se aruncau asupra lui ?i-l sarutau. Aceste povestiri il ingrozeau pe Renoir. Lui sentimentele manifestate in public ii erau nesuferite. « Bietul Paulus. Lini§tit c3 smintitele erau in rindul intii ca sa-1 sarute. » Delirul avea sa almga culinea atunci cind vedeta a lansat in Gai’s et contents, nous aliens a Longchamp (Veseli §i mulfumiti, ne ducem la Longchamp), faimosul En reVenant de la revue (Cind Venearn de la parada). Alcazar, cafeneaua unde cinta el, ajunsese un fel de templu al religiei boulangiste. Acest cult nu se limita numai la cintece. Peste tot dadeai de efigia generalului, imprimata pe batiste, sculptata pe maciulia bastoanelor, pe sapunul de bSrbierit, pe turta dulce, pe acadele, pictata pe farfurii, pe vase. Pe stide era reprezentat fie bust, fie 1 Partid politic avindu-1 in frunte pe generalul Boulanger (1837—1891), care urmSrea rSsturnarea regimului parlamentar. 2 Boulanger, investor in Alsacia (fr.) 3 Jean-Sully Mounet (1841— 1916), societar al Comediei Franceze, celebru actor de tragedie. 204
in intregime, cu bicornul de general in chip de dop. Ciocul lui domnea pe firme, pe ziare, pe portofele, pe presse-papiers-uri. La cea mai mica banuiala de accent nemfesc, cetafeni curajosi se azvirleau asupra presupusului strain, invirtindu-^i bastoanele ca pe ni?te sabii. Tata mi-a citat cazul unui Catalan francez al cdrui grai ciudat a fost agravat de faptul cd el ceruse un fap de here brund pe terasa unei cafenele de pe bulevard. Atacat de ceilalfi consu- matori, acolo ar fi ramas daca prezenfa lui de spirit nu i-ar fi dictat о idee extraordinary. « Sint alsacian, le striga el adversarilor sai. Traiascd Alsacia franceza!» Furia s-a preschimbat in entuziasm. A fost purtat pe braje ?i i s-a oferit ^ampanie intr-un cor de « Jos Bismarck ! » Tata imi rezuma climatul epocii fredonindu-mi unui din refrenele de pe strada al carui inceput nu 1-am uitat: As-tu vu Bismarck a la port' de Chatillon qui battait sa femme a grand coups de baton I (L-ai vazut tu pe Bismarck! la intrarea-n Chdtillonl cum batea neVastal cu strafnice lovituri de ciomag !) Printr-o inldnfuire de idei explicabila, tot ceea ce nu era, aparent, in tradipa patriotica franceza, nu prezenta incredere. §i ace^ti impresionifti care pictau altfel decit arti§tii de la Salon, care se prefaceau ca reprezinta flori, riuri ?i fete tinere odihnite, in loc sd reprezinte atacurile cavalerijtilor sau doamne in tunici grece^ti cu fefele crispale, purlind drapele, erau in mod sigur agenp ai strainilor... poate chiar nemp deghizap. Antisemitismul nu patrun- sese incd in mase, altfel prezenta in grup a lui Pissarro faptul ca Renoir frecventa $i picta familia Cahen din Auvers, ca era prietenul lui Catulle Mendes, s-ar fi adaugat argumentelor. « Gudat era insa faptul ca pictorii eroici de la Salon n-aveau nimic comun cu tradipa francezd. Ce legaturd exista intre Meissonier ?i Clouet intre Cormon1 ?i Watteau?» In privinta politicii, prietenii lui Renoir aveau poate tendinje diferite, dar erau mult prea ocupap cu pictura ca sd le acorde vreo 1 Pictor francez (1845—1924), distins cu marea medalie de onoa- re. (N.A.) 205
important. Manet era tipul desSvirpt al marelui burghez liberal. Pissarro era pentru ComunS. Degas ar fi fost monarhist dacS ar fi avut timp pentru asta. Renoir iubea prea mult oamenii ca sa nu-i aprobe pe top la un loc. El pnea la Comund din cauza lui Courbet p la Biserica din cauza papii luliu al II-lea p a lui Rafael. Pentru ca sintem la politick, p ca sa sfirpm cu aceastd cbestiune foarte secundard pentru Renoir, tree imediat la afacerea Dreyfus. §tim cd nedreapta condamnare pentru spionaj a unui cSpitan de arti- lerie evreu a impSrpt incS о data Franfa in douS tabere. « Eternele tabere, spunea Renoir, cu nume diferite, conform secolului respectiv. Protestanpi contra catolicilor, republicanii contra monarhipilor, comunarzii contra versaillezilor. Vechea ceartS se trezepe din nou. Epi dreyfuzard sau antidreyfuzard. Eu a? vrea sS incerc sa fiu pur p simplu francez. De asta sint pentru Watteau, contra domnului Bouguereau !» Astazi cearta se intinde in toatd lumea p este pe punctul de a se sfirp. Unul din cei doi medici ip va impune metoda, numai de n-ar fi cu prepil viepi celui bolnav. Renoir pia ca era gravd chestiunea, dar mai pia p ca atunci cind aceasta se va pune, rezolvarea nu va intirzia. $i se temea ca rSspunsul sa nu fie о mipare antisemite! mic-burghezS. Tp inchipuia armate de bacani mSrunti, imbrgcap cu glugi, tratindu-i pe evrei asa cum Ku-Klux-Klan-ul ii trateazi pe negri. Era de parere cd trebuie sa stai linipit p sa apepp sa treacd p asta. « Imbecilul Ssta de Deroulede a facut mult rau!» Pissarro era pentru aepune, Degas era p el, dar intr-un sens cu totul contrar. Renoir ii admira pe amindoi. Il stima pe Degas p afeepunea lui pentru Pissarro era foarte puternica. A facut in ap fel ca sa nu se ccrte cu nici unul dep cu Degas « era cit p-aci sS se certe !» « Cum pop sa-1 mai freeventezi pe acest evreu? » intreba cu mirare Degas. Trecind pe la atelierul lui Renoir, 1-a felicitat pentru un mic peisaj al Mapnii din Marly1. Tata, incintat, 1-a rugat sa-1 primeasca in dar. Degas i-a oferit in schimb un pastel cu cai. Tn aceeasi vreme, Pissarro i-a cerut tatii s3 expund impreuna cu el, cu Guil- laumin p cu Gauguin. « Doar n-ai s3 faci una ca asta? » 1-a in- trebat Degas, sincer nelinipit. « Eu s3 expun alaturi de Pissarro, Guillaumin p Gauguin, о bands de evrei p de socialipi, epi 1 Un sistem construit sub Ludovic al XlV-lea care aducea la Versailles apS din pinzele subterane de la Croissy-sur-Seine. (N.A.) 206
nebun! Mi-e prea fried sd nu md compromit! » a rdspuns Renoir care avea chef « sd-1 dued pe Degas ». Acesta s-a supdrat tare de tot. A doua zi dimineaja, un comisio- nar i-a adus lui Renoir micul sdu peisaj. Renoir i-a dat un bac?is bun omului ?i 1-a trimis la Degas cu «caii». De altfel, in cele din urmd, tata n-a mai participat la expozifie. Adevaratul motiv a fost ca « nu puteam sd sufar pictura lui Gauguin. Bre- tonele lui au un aer anemic ». Continui cu politica. Renoir le repro^a occidentalilor ca sint ipocrifi. Sau admifi sistemul castelor cu care hindu§ii isi rezolvd treburile de patru mii de ani. Fiecare i?i poate satisface vani- tatea fiinded totdeauna gasejte о castd inferioara, ?i cei slabi sint protejafi de toate legile care limiteaza practicarea unei meserii. Este un sindicalism ereditar, о concepfie ce poate fi aparata. Sau pretinzi ca e?ti crejtin ?i democrat. To{i oamenii s-au nascut egali. Dacd e a?a, nu trebuie sa-1 trimifi pe negru sa incarce cazanul din fundul cordbiei, in timp ce albul se Idfaie in foto- liile capitonate ale cabinelor de lux. Era preocupat de problema impozitului pe venit. Georges Riviere il ajutase pe ministrul Caillaux sd facd proiectul. El incerca sd-i demonstreze tatii cd era mai drept sd pldtejti dupa salariu sau dupd venit decit dupd numarul de u$i ?i de ferestre ale casei tale. «Cel caruia ii place aerul §i are ferestre mari e ne- dreptdfit», spunea Riviere. « Imi place mai mult sd Eu nedrep- tdfit decit spionat», rdspundea Renoir. Un alt lucru care il te- roriza erau fijele. Era indignat cind se gindea cd о polifie secreta pastreaza urme despre tot ceea ce faci. «E sfir^itul libertdfii, imposibiiitatea pentru un asasin de a inceta sa mai He un asasin, deoarece i se lipe?te pe frunte eticheta de asasin I » Tata voia ca pedeapsa sd ?teargd grejeala « pentru cd noi nu ?tim ce este о gre^eald ». Credea in justifia imanentd ?i in pedeapsa de care nu scapi. Afirma cd «infernul incepe pe pdmint, mult inainte de ceea ce numim moarte». Era contra pedepsei cu moartea ?i partizan al biciului. Celebra frazd: «Suspendarea pedepsei cu moartea? Ca domnii asasini s-o ia de la inceput, nu-i a?a?» i se pdrea idioata. « Ghilotina nu-1 va invia pe rentierul asasinat. Pe cind о bdtaie stra^nied cu biciul!... nu te omoard, dar te face sd reflectezi.» Tn timpul rdzboiului din 1914, tata avea solufii tot atit de simple ca sd rezolve conflictul: « Sa se suprime armele de foe §i sd he 207
inlocuite cu sdcule^e cu piper. Se azvirle cu piper in ochi, asta ifi da dureri dar nu e?ti in pericol ?i ii costs mai pupn pe con- tribuabili decit artileria grea. Lupta trebuie sd ia sfirjit caci lup- tdtorii sint prea ocupap cu frecatul ochilor.» Propunea ca avi- oanele sd fie inlocuite cu baloane care, neputindu-se aprinde, s-ar putea folosi in siguranfd. NiciodatS nu ?tiai daca era serios sau glumea. Probabil $i una $i alta. Renoir nu era mai precis in sentimente decit in pictura sa. Cu pupn inainte de-а muri, tata mi-a fdcut urmdtoarea de- clarape: «Ceea ее о sd vd rdmind de la mine putep sd primip fard vreun gind ascuns. N-am ci^tigat nici un ban pe spinarea cuiva. Nu am acpuni la uzine. Niciodatd n-am trimis, nici mdcar indirect, un miner sd piara in incendiul provocat de gazul din mind, la о sutd de metri sub pdmint». Bursa i se parea ceva monstruos. In evul mediu, biserica ii excomunica pe cei care imprumutau bani cu dobinda, ca ?i pe cei care luau bani cu imprumut, pldtind dobinda. «Bancherii ajungeau in infern; acum ajung in rai, cu aripi ?i nimbul sfin- Jeniei.» Tata credea cd deschizind porple nopunii de venit, bi- serica a impins lumea spre vulgaritate. «Asta e trecerea artei romanice la cea goticd, apoi la goticul flamboyant, о artd ferme- catoare, dar mai greoaie, care s-a cam prostituat!» Sd ne intoarcem la detaliile materiale ale subiectului nostru. Insuccesul expozipei de la Georges Petit a fost greu de digerat pentru Renoir $i prietenii sdi. Nu mai erau tineri. Loviturile se uitd u?or cind e?ti la inceput. Dar atunci cind, dupa doud- zeci de ani de eforturi ?i de privapuni, ip dai seama cd n-ai convins publicul in care credeai ca intr-un judecator suprem, e?ti indreptapt sa te intrebi daca n-ai face mai bine sa renunp. « Dar ce altceva a? fi putut face ? Eu nu ?tiu sa fac decit un singur lucru, sd pictez.» Aceasta descurajare nu 1-a indepartat pe Renoir de la ?evaletul sau. « N-a trecut nici о zi fdra sd pictez sau mdcar sa desenez. Trebuie sd-p pdstrezi mina.» Disperarea romanticd, retragerea departe de lumea incapabila sa infeleagd «marea artd » nu era in obiceiul lui. « Continuam sa merg pe calea mea. De altfel, in viatd, nu ai altceva de facut. §i о forjd de neinvins ma impingea. Tp aminte§ti de dop?... Numai cd, imbatrinind, ?tii prea multe lucruri $i direcpa curentului este mai greu de prins! Maicd-ta ma ajuta... fdrd sd spund nimic. Teoriile n-o interesau.» Aceasta blonda fermecdtoare, cu pielea mai delicata 208
decit о ducesa, cu setea ei de burgunda pentru vinurile bune cu pofta ei pentru mincarea aleasd, putea trai cu о coaja de piine fi gasea mijlocul de-а fine casa curata «intre doua fedinje de pozd, fdra ca eu sa observ ceva». Mama cunoftea ura lui Renoir pentru «gospoddrie». Se mdturau podelele, se faceau paturile, fdra ca el s3 observe ceva. Indatd ce trecea de coljul pietii Pigalle, cind se ducea la Durand-Ruel ca sa afle daca afa- cerile merg ceva mai bine, pared la semnul unei bagbete magice, se deschideau ferestrele locuinjei, cearfafurile atirnau la ferestre, iar izmenele fi prosoapele se aliniau pe о sfoard din bucatarie. Cind se intorcea Renoir, ifi gasea sojia curajind morcovi. Cu asta era de acord. Sd-i hranefti pe oameni e nobil I Sa impingi praful cu о maturd face rau la pldmini. Se afeza linga ea, lua un cujit fi incepea sd rada un morcov. Fericitd, mama cinta, destul de fals, mi-a spus mai tirziu. Tata lasa cujitul, scotea un carnet fi ii schija portretul. Pentru a trage conduzia acestor informajii, vai 1 foarte suc- cinte, asupra perioadei care precede sosirii mele in aceastd aven- tura, ma intorc la expozijia de la New York. Americanii cum- parind citeva opere de Renoir, printre care fi Dejunul Vtsla$ilor, aflat acum la Washington, i-au facut un dar depdfind cu mult preJul tablourilor. I-au redat increderea in el, care se cam spul- berase. « Americanii mi-au dat senzajia cd am depafit granijele.» Tata n-avea nevoie de asta ca sa meargd mai departe. Dar suc- cesul i-a fdcut mai pldcutd exercitarea meseriei sale. I-a liniftit cugetul. « Nu pot sa pictez daca ceea ce fac nu m3 distreaza, fi cum sa te distrezi cind te gindefti ca joaca ta ii face pe cei- lalji sa serifneasca din dinJi ? » Acest succes avea sa-i permita mami sa menjina in jurul sojului ei о atmosferd de senindtate, Jelul ei principal in viaja. Oricit de entuziaste au fost prieteniile de care era inconjurata, oricit de insistente solicitarile, mama nu s-a Idsat nicicind antrenata in viaja mondend. Acesta e marele ei merit. Exuberanta ei tinereje indrdgea spectacolul, fi am vdzut-o dansind fericitd pe terasa vislafilor. Dar ftia cd sojul ei are nevoie de somn fi ca lumina diminejii il incintd. Sa n-o luaji pe mama drept una din acele femei, ingrozitor de bune organizatoare, care fac orice ca sd mareasca randamentul sojului. Ar fi fost foarte fericitd sd-1 vadd pe Renoir stind degeaba; probabil chiar mai fericitd, fiinded atunci 1-ar fi avut numai pentru 209
ea. Fericirea omului pe care il iubea Find aceea de a picta, mama fdcea totul ca el sd poata picta liniftit. $i tot privind-o, iubea si injelegea pictura lui Renoir. Ifi exprima parerea asupra unui tablou in citeva cuvinte foarte simple. Evita cu grijd sd fie « sope de artist». finea sd rdmind ceea ce era, о fatd de podgorean, care ftie sd taie un pui, sd ftearga un copil la fund fi sa curefe vi|a. Cind frapi mei fi cu mine eram mici, mama ne ducea adesea la culesul viei in Essoyes, satul in care se nascuse. Aveam fi noi cofulepil nostru pe care-1 purtam in spate ca bdrbapi, plin de cior- chini taiap chiar de noi cu un cosoraf adevdrat. Varsam incdrca- tura in « putind» fi urmdream operatiile pina la fermentarea in hirdaiele mari, de la tease pind la degustarea mustului. Acest laxativ puternic ne trimitea repede in spatele unui tufif, spre ufurarea burplor noastre. Familia Charigot nu mai avea vie. Afa cd ne duceam la culesul viei vreunui var. Pentru ideile fi chipul ei de pisica i-a placut mama lui Renoir. Pentru trupul uscat, nervozitatea lui afectuoasd fi pentru pictura lui i-a pldcut el Alinei Charigot. Era о cdsatorie excelenta. V-am povestit cum mama incetase sd mai cinte la pian dupa ce 1-a auzit pe Chabrier. Cinele in intimitatea unor causeuri stra- lucip ca Lestringuez, Mallarme, Theodore de Wizeva, Zola, Alphonse Daudet, Catulle Mendes, Odilon Redon, Claude Monet, Veraine, Rimbaud, Villiers de 1’Isle-Adam, Franz Jourdain, Edmond Renoir fi alp prieteni permanent, sau treedtori, ai sofului ei au invafat-o sd tacd. Neputind opune cunoftinfele ei despre vierit paradoxurilor strdlucitoare ale invitaplor la masd, mama s-a hotdrit sd le rdspundd prin calitatea bucatelor. A inlocuit leepile de pian cu leepile de gatit. Profesori i-au fost mai intii soacra, Marguerite Merlet, pe care se ducea s-o vada la Louveciennes cind avea timp, dar mai ales Renoir. Mai tirziu, fi tot in tovdrdfia sojului, avea sd consulte fi alte surse de informape. Interesul tatii, care abia atingea mincarea, pentru « haleald » era surprinzdtor. Curind, dineurile doamnei Renoir au fost Idudate. §i astdzi incd, la prietenii cei mai dragi ai familiei mele, la familia Cezanne sau la urmafii familiei Manet-Morisot, se vorbefte despre bouillabesse1-^ gatita de mama. Cind se rdreau banii, puiul cu ciuperci ajungea sa fie hrana zilnied. Chiar in cele mai grele momente, mama fdcea 1 Mincare provensale, un fel de ciorbs din mai multe feluri de pepe, fieri in ap4 sau vin, cu mirodenii. 210
in afa fel incit sa-i primeascd foarte bine pe prietenii sofului ei. Raminind intr-un domeniu pe care-1 ftia bine, mama a ciftigat admirafia tuturor cunoftinfelor. Exercitarea cu bucurie a trebu- rilor gospoddriei a ridicat-o la rangul de mare doamnd. Degas, cdruia nu-i scdpa nimic din ceea ce era ridicol, о stima mult. La deschiderea unei expozifii la Durand-Ruel, privind cu atenfie rochia simpld a mamii fi imbrdcdmintea tipdtoare a celorlalte femei, i-a spus tatii: « Sofia dumitale are aerul unei regine vizi- tind nifte acrobate ». A mai addugat о cugetare cu vocea lui gravd $i serioasd, contrastind fericit cu fipetele celorlalfi! «Pe lumea asta, cel mai mult m3 tern sd iau о ceafcd de ceai la ora cinci, intr-o cofetdrie la modd. Te-ai putea crede intr-un cotef de gdini. De ce oare ifi dau femeile atita osteneald ca sd se facd urite fi vulgare ? » Renoir nu raspundea nimic. Cunoaftem preferinfa lui pentru « miinile care ftiu sd facd treaba ». Dar tata iubea prea mult femeile fi oamenii in general, ca sd nu le vadd mai intii latura placuta, chiar dacd apoi ridea de defecte fi de cei ridicoli. Unii oameni sint buni funded sint profti. Tata era bun pentru cd era istef. §i Degas era istef. Poate cd atitudinea lui de pore ghimpos ascundea о reald bundtate. Sub redingota neagrd, gulerul bine scrobit fi jobenul lui, nu se ascundea oare artistul. pe de-а intregul revolu- tionar al noii picturi? Nu ftiu dacd la aceeafi expozifie chiar Renoir a surprins urmd- toarea conversafie intre Degas fi Forain. Acesta din urmd era foarte mindru de-а se numdra printre primii parizieni care aveau telefon. Degas: «$i... merge? — Foarte bine, invirfi о maniveld, la capatul celdlalt al firului suna о sonerie in aparlainentul persoanei edreia vrei sd-i telefonezi. Ea vine, ridied receptorul fi vorbifi tot atit de simplu ca fi cind ati fi in aceeafi inedpere ». Degas s-a gindit о clipa, apoi a spus: «§i afa e fi invers? Cealaltd persoand poate fi ea sd invirtd о manivela ca sd sune in apartamentul dumitale? — Bineinjeles, a rdspuns Forain inveselit. — Si atunci cind se aude soneria, dumneata te scoli fi te duci? — Da... desigur. — Ca un servitor», a tras concluzia Degas. Ceea ce 1-a mirat pe tata in aceastd poveste a fost faptul cd Forain, mare caricaturist, om talentat fi plin de duh, s-a Idsat « dus » fdrd sd ghiceascd unde voia sd ajungd Degas. Asta md face sd amin- tesc о trdsdturd caracteristicd a acelei societdfi pariziene de la sfir- fitul secolului trecut. Celor de-atunci le pldcea « sd-i dued» pe 211
alfii. « Mistificarea», cum se mai spune la $coala normals, juca un rol important in viaja de toate zilele. De la tinSrul recrut, la regiment, pe care batrinii il trimiteau sS caute cheia de la cimpul de instrucfie, pinS la Jules Ferry care jinea un discurs in onoarea eroului luptei din Tonkin, numit Gastambide, fi cSruia un secretar poznaf ii comunicase о notS numindu-1 Gaston Bide. Ministrul i^i sublinia elogiile pentru opera colonials a Franjei, adresind compli- mente eroicului sergent Bide, fi se mira cS asistenja se prSpadefte de ris. In cele din urmS, cu un frumos accent din Perpignan, sergentul 1-a intrerupt pe orator fi i-a spus:« Scuzafi-mS, domnule prefedinte, dar numele meu e Gastambide ! » Gluma nu avea prea mult baz, dar tafii noftri, fi mai ales al meu, se distrau cu pujin. Mai e fi gluma lui Charles Cros fi Cabaner care, dupS ce imprumutaserS douS caschete de la elevii fcolii de canto din cartier, s-au instalat pe marile bulevarde, cam in dreptul teatrului de Variety, au scos un metru din buzunar fi au inceput sS mSsoare foseaua. I-au dat ordin sergentului de serviciu sa opreascS circulafia. Impresionat de cascbetele lor, omul a ascultat fi fi-a anunjat fefii, care au mai trimis о duzina de sergenji. S-a organizat un baraj. Curind mafinile s-au adunat de ambele parji, oprind circulafia pe marile bulevarde, la est pinS la porte Saint-Martin fi la vest pinS la Chaussee d’Antin, in timp ce farsorii, bine apSrati de polijie, urmSriji de о mulfime respectuoasS, mSsurau, notau, reluau calcule imaginare, cu о gravitate care se potrivea unei funcfii atit de misterioase ca mSsu- ratul strSzii. SS mi se ierte faptul cS mS opresc la asemenea nimicuri. Ele mS ajutS sS-mi amintesc altele mai importante. E vorba de mirosul podelei ceruite amestecat cu aceia al tocanei de berbec de pe scara apartamentului nostru, de felul cum se toceau la virf pensulele tatii cind se stricau fi cum li se lustruia coada de atita frecat cu mina, de exclamafiile, bombSnitul, risetele, suspinele care punctau discufia lui Renoir, de zgomotul stins care venea din stradS. Sint amintiri din vremea lui Renoir dar fi din timpul in care, in aparta- mentul din bulevardul Rochechouart, Renoir mi le-a destSinuit in mare parte. Mi~aduc aminte fi de soliditatea obiectelor. Cheile, butoanele de la usi, prizele electrice erau mult mai mari decit acum. Cum sS va dau posibilitatea de-а vS face о idee despre toate astea dacS nu ISsindu-mS in voia amintirilor nestrunite? VS dezvSlui un obicei al sofilor Renoir pe care-1 ftiu de la mama. Li se intimpla totufi sS meargS din cind in cind la teatru. Precursor! 212
ai baby sitting 1 -ului american, pSrinfii mei il liisau pe micul Pierre in grija unei vecine tinere. Era о fata foarte serioasd in care aveau toata increderea. Cu toate astea, la fiecare pauzS, sdreau intr-o trSsura ^i veneau sd contemple citeva dipe somnul copilului. N-o faceau din sentimentalism. « S-ar fi putut sA ardd casa, ori sa fi uitat eu deschis robinetui la gaz !» spunea Renoir. Acelafi lucru aveau sa~l faca mai tirziu fi cu mine, defi rSmineam in grija scumpei noastre Gabrielle. In timpul unei discufii evocind vremea din strada Houdon, tata a fScut aluzie la moartea lui Van Gogh: « un eveniment nu prea magulitor. Nici mof Durand nu 1-a prea infeles ! » Indiferenta asta fa(a de un geniu stralucit insemna pentru tata condamnarea « acestui secol de flecari». L-am intrebat dac3 el credea in nebunia lui Van Gogh. Mi-a raspuns ca trebuie sa fii pufin nebun ca sa faci pictura. «Daca Van Gogh e nebun, atunci sint fi eu. Iar Cezanne trebuie pus in cSmaf a de forfS 1... §i a adSugat: Papa luliu al II-lea trebuie s3 fi fost fi el nebun. De aceea injelegea atit de bine pictura I » Naful lui Pierre era unui dintre cei mai credinciofi prieteni din cifi a avut Renoir intr-o viafd care s-a sprijinit din plin pe numeroase prietenii dezinteresate. Se numea Caillebotte fi era dintr-o familie de bancheri. Fratele lui, Martial, urmase traditia parinteascS. Gustave prefera pictura. Picta cu aceeafi pasiune ca fi ceilalfi membri ai grupului impresionist. S-au cunoscut in 1874. Caillebotte expunea cu Renoir fi avea fi el parte de batjocuri fi injurii. Tabloul lui de la expozitia din 1876, de la Durand-Ruel, reprezenta zidari. Era pictat intr-o manierS foarte realista. Renoir il felicitase. Barbatul acela modest rofise, cSci ifi cunoftea foarte bine propriile limite: « Tncerc sS pictez in mod cinstit ca sS ajung sS fiu expus in anticamera salonului in care vor fi Renoir fi Cezanne >>. Sofia lui, Charlotte, iubea pictura tot atit de mult ca fi el. Poate c3 asta a apropiat-o de mama, pentru care avea о afecfiune discrete. «§tiu c3 dumneata ai altceva de fdcut decit s3 stai de vorbS cu mine, fi eu nu pot sS te ajut sS calci scutecele lui Pierre. Le-af arde.» 0 distra pe mama cu un fel de duh oarecum obosit, subliniindu-fi efecurile cu о expresie de resemnare comicS: «Aveam locuri foarte proaste pentru premiera piesei Puterea intunericului. Din fericire, piesa este de-о plictiseak de moarte. » Lduda prietenilor 1 Supravegherea copiilor de cStre persoane platite cu ora. 213
bouillabaisse-a doamnei Renoir. « Am un bucdtar care a fost in serviciul prinfului de Galles ?i care ?tie pe de rost toate tratatele de bucate. Doamna Renoir dd citeva vagi indicafii unui model de-al sofului ei, care are grijd de mincare intre doud ?edinfe de pozd: ?i bouillabesse-а mea nu se poate minca iar a doamnei Renoir e delicioasa I » Caillebotte a adunat pe atunci cea mai important^ colecfie a operelor prietenilor sdi. Achizifiile lui entuziaste picau adesea la fane. Cite momente grele « de la sfir^itul lunii » n-au fost ujurate de istefimea lui generoasd. « Avea $i el planurile lui... era un fel de Jeanne d’Arc al picturii!... » Caillebotte a murit in 1894, dupS ce il fdcuse pe Renoir execu- torul sdu testamentar. Era о treabd grea, edei i?i Idsa colecfia muzeului Luvru, cu speranta cd statul nu va indrdzni s-o refuze !i cd aceastd primire va marca sfir^itul ostracizdrii oficiale care ovea incd fcoala modernd francezd. Acesta era « planul lui». Tata s-a pomenit in fafa unui anume M. R. inalt funefionar la Artele Frumoase. Un om cumsecade, foarte plictisit de-а fi nevoit sd ia о hotarire. Se plimba de la un capdt la celdlalt al biroului sdu de la Luvru. Renoir privea ujile sculptate ?i, in cele din urmd, nu rezistd ispitei de-а pipdi mulurile. « Frumoasd u^d ». Cu о voce plingdreafd, M.R. 1-a intrebat: « De ce dracu prietenul dumneavoastrd s-a hotdrit sa ne trimita acest elefant alb? Punefi-vd in locul nostru. Daca acceptdm, tot Institutul ne va sari in cap. Dacd refuzdm, au sd se repeadd la noi cei care sint pentru progres. Vd rog sd md intelegefi, domnule Renoir, eu nu sint impotriva picturii moderne... eu cred in progres... Sint socialist, asta explica totul!... » Renoir i-a sugertat sa treacd de la teorie la fapte ?i sd se dued sd vada tablourile. Lucrdrile lui Manet §i cele ale lui Degas, afara de doud sau trei, i s-au pdrut acceptabile lui M.R.... Era de acord cu Le Moulin de la Galette, fiinded era о scend populard. « lubesc poporul.» Dar cind a ajuns in fa(a lucrdrilor lui Cezanne, a protestat cu inver?unare. «Sa nu-mi spui cd Cezanne e pictor. Are bani, tatdl lui a fost bancher, ?i picteazd ca sa-i treacd vremea... Nu m-ar surprinde nici dacd ar picta ca sd-$i batd joc de noi! » Povestea о cunoa^tem. Doud treimi din aceastd eoleepe, unicd in lume, au fost refuzate. 0 treime, care a fost acceptatd, n-a pdtruns la Luvru, ci a fost depozitatd la Luxembourg. La moartea Charlot- te! Caillebotte, operele refuzate au ajuns pe mina unor mojteni- 215
tori care le-au vindut imediat. Respinse de Franfa, operele au fost bine primite in strSinatate. Multe din ele au fost cumparate de americani. Tmi place sa amintesc povestea asta prietenilor mei care ii acuzS pe americani de-а fi golit Franfa, cu ajutorul dolarilor, de capodoperele ei. In 1889, doctoral Gachet, trecind pe strada Houdon, a avut ideea sa urce ca sa ne salute. Tata era la Cezanne, La Aix, ca sa picteze un Munte Sainte-Victoire. Gachet a gasit ca fratele meu era putin cam palid din cauza aeralui din Paris. La propus mamii sa-i ia pe amindoi cu el la Auvers, unde ii placea atit de mult micului Pierre. Mama a refuzat de frica apei. «Daca Renoir $i-ar ?ti copilul pe malul riului Oise, fara ca el sa He acolo sa-1 supravegheze, n-armaiavea somn.» Gachet a piecat reinnoin- du-^i oferta amicala. A doua zi, mama s-a dus s-o viziteze pe fiica doamnei Camille in magazinul ei de incSlfSminte din strada Lepic, pufin mai inainte de place du Tertre. Prietena ii vorbise nu de mult despre о casufa libera, un col| din Montmartre ramas « ca la fara». Prevenit, Renoir s-a intors la Paris, a gasit ideea excelenta, $i a?a se face ca familia mea s-a mutat la Chateau des Brouillards, in strada Girardon la numaral 13. Citeva scrisori Toate, afara de cea de-а treia, care nu §tiu nici de cine e scrisS nici cui a fost adresatS, au fost adresate lui Murer, cofetaral-pictor amator de arta. 31 decembrie 1887 Dragul meu Murer, Imi pare de doua ori гаи ей nu pot profita de amabila dumitale invitafie: slujnica noastrd ne игеагй un an bun pierzind un copil la noi in casa $i sintem in cea mai mare incurcdturd: ne e imposibil s-o trimitem undeva sintem fintuifi acasd р1пй cind vom putea s-o transportam. Imediat ce va trece acest necaz, voi veni sd te vad. Probabil ca $tii ca pentru Alger exista bilete dus-intors pentru trei luni la jumdtate de pref, dar iama a cam trecut, zilele au s<5 se mdreasca. Cele mai triste luni sint noiembrie $i decembrie. 216
Voi Veni curind sd stau de Vorbd cu amabila dumitale sora sd te mai vdd pe dumneata. Plnd atunci, mii de salutdri de la tofi, multe ginduri bune. Salutdri. Renoir 2 ianuarie 1889 Am primit scrisoarea dumitale in care imi dai de veste despre accidental surorii. Sper ей, daca am infeles bine, atunci cind Voi Veni sa vd vdd nu se Va mai zdri nici о игтй. Trebuie sd-i fi fost tare fried. Plec la Paris miine sau poimiine. Sint tare necajit, cred ca am un abces la ureche. Md doare destul de гйи. Sa scrii in strada Houdon la numdrul 18. Drojdia a piecat azi; am putut, in sfirfit, face toate formalitdfile. Uf I Am sd-fi trimit butoiul men cind va fi gol. Sd-l fii astupat. Nu fi-l ddruiesc funded e о treabd, nu gluma, sd fad un butoi. Trebuie sd afiepfi pind ce un podgorean ifi strecoard drojdia ca sd-l spele cu rachiu, apoi incd о datd cu alt rachiu etc., lucru pe care nu-l pofi face decit in acest anotimp. Dacd nu se procedeazd intocmai, rachiul are un miros de lernn fi nu-i bun. Am pus: Domnul Cordier, proprietor la Essoyes. A$a era scris in autorizafie fi n-am mai schimbat nimic. Dau toate aceste explicafii ca dumneata sd fiii cd-fi vine butoiul dumitale fi nu altul; este rachiu curat din anul trecut, de 21 ° cred. Salutdri, Renoir Arcacbon, 21 iulie 1893 Vd comunic in taind rdspunsul pe care-l primesc de la Renoir in acest moment. Mi se pare ей oferindu-i 600 de franci il vefi mulfumi. Put eft, de altfel, intra de acum inainte in legdturd cu el: este un от timid, dar nu cunosc un altul mai dezinteresat ca el, nici mai sigur. 217
13 octombrie 1888 Dragul meu, Efii tare driguf, dar eu sint furios din cauza lipsei de timp fifiindcS nu pot termina studiile incepute. Imi petrec vremea pindind soarele. Daci nu-l pindesc intr-o zi, sint sigur ей timpul va fi frumos ей eu Voi fi foarte nenorocit. Imediat ce voi termina, voi veni 5й te vйd, nu-i nimic daai florile vor fi uscate. Voi avea plteerea ьй тй g&esc intre doi prieteni, sora dumitale fi dumneata. Multe sahMri, Renoir Strada Girardon nu e departe de strada Houdon. Mai intii traversezi Place des Abbesses. Groaznica bisericS Notre-Dame- des-Briques \ cum о numesc oamenii din cartier, care desfigu- reazS acest triunghi incintator, nu se construise incS. О iei la dreapta, urci scSrile strSzii Ravignan, cobori pe strada Norvins, ?i te treze?ti dintr-o data in fata la Moulin de la Galette. О iei la dreapta ?i la capatul strazii Girardon, inaintea scarilor cu care se sfir?e?te strada, dai de locul numit Chateau des Brouillards. Aceasta parte din Butte este о panta lin3, un fel de platou care se termina in panta abrupta drept in jos. Cind eram mic, nu existau scarile. 0 poteca se pravalea pe povirni? pin3 la place de la Fontaine-du-But. Cind ploua, puteai avea norocul sa cobori pe fund. Persoanele mari faceau un ocol prin rue des Saules la capatul careia, mai jos de a^ezarea actualului Lapin Agile, erau ni?te trepte care se puteau folosi mai mult sau mai pupn. Acum place de la Fontaine-du-But se nume?te Place Constantin-Pecqueur. « Ciudata idee», ar fi spus tata. Chateau des Brouillards se afla la capatul strazii Girardon, intr-un echilibru nu prea stabil, la marginea platoului humos. La nord, in partea de jos a acestei faleze, incepea cartierul Cau- laincourt, inca necunoscut de arti^ti $i de bistrouri, freeventat aproape numai de muncitorii din cimpia Saint-Ouen. Dar con- structorii il ochisera ?i nu ajteptau decit о ocazie. Un gard din maracini inconjura domeniul compus din mai multe construcpi ?i dintr-o gradina. Indata ce treceai de poarta 1 Este vorba de biserica Saint-Jean-Г Evangelists construiti intre 1894— 1904 din beton armat, numiti de cei care loeuiese in Montmartre Nolre-Dame-des-Briques din cauza fajadei din cirimizi aparente. 218
cu grilaj, ajungeai pe о alee prea ingustS ca sS poatS trece о mafintJ. La stinga, urmele dependinfelor unui cast el, din care nu mai rdmSsese decit amintirea, о «nebunie», cum se spunea in secolul al XVIII-lea, о addposteau pe doamna Brebant, о bStrina semSnind cu un personaj din povejtile lui Perrault, ?i pe fiul ei, care i?i construise un perete de cdrdmizi in mijlocul casei, pentru a se feri de tirania mamei sale. Cum aripa lor nu avea decit о singura u?tl, pe care ?i-o pdstrase bdtrina, fiul intra ?i ie?ea din casS pe fereastrS. Domnul ?i doamna Guerard, proprietarii, lo- cuiau ?i ei acolo ?i aveau о u?d spre strada Girardon. Nifte copaci frumo?i, cei ai parcului de-odinioara, inconjurau acest pavilion. « Nebunia » fusese dSrimatS pe vremea Revolufiei. Verdeafa cres- cuse in locul ei ?i pietrele fuseserd probabil folosite la construirea cocioabelor din cartier. Tot in stinga, aproape de intrare, era loja portdresei ?i fintina de unde luam apa. In dreapta aleii cen- trale, un dreptunghi mare cu trei etaje, impdr}it in mai multe locuinje, domina cartierul Caulaincourt. De ce se nume?te Cha- teau des Brouillards aceastd minuscuU aglomerafie, cocojatd dea- supra negurii pariziene? Exists prea multe explicafii diferite ca s-o nimeresc. Mi se pare cd cea mai convingdtoare este denu- mirea ironicd, acest castel neavind nimic comun cu un castel. Oricum ar fi, cei care locuiau acolo, string induntrul gardului viu care inconjura totul, de?i separafi unii de alfii prin gar- durile grddinifelor lor, constituiau о lume aparte, ascunzind sub aparenfe provinciate о nesfir?itd fantezie. Aceastd «nebunie», din care nu mai rdmdsese nici mdcar о bucatd de zid, le afifa imaginafia. Unora le pldcea sd creadd cd fantomele familiei Roues, cu peruci albe, ?i cele ale iubitelor lor in rochii grele de satin mai veneau inca sd viziteze boschetele care addpostisera serbdrile lor galante. Asemenea visuri le dddeau acelor burghezi boemi ai secolului al XlX-lea о senzafie vaga cd se deosebesc atit social cit $i moral de ceilalp parizieni. Cum pofi sd le ceri unor oameni care trdiesc pe locul ImbarcHrii spre Citera1 sd ducd aceeaji viafd, cu Idptarul din colful strdzii Lepic? De-а lungul ingrdditurii crefteau trandafiri care se salbdticiserd. Dincolo era livada lui mo? Grids, unul dintre ultimii cultivator! din Montmartre. Simt insd gustul perelor lui, mai rotunde decit acelea ale negustorului de fructe, mici, foarte tari ?i foarte acre. Titlul uneia din capodoperele lui Antoine Watteau. 219
Aveau asupra limbii efectul unui astringent. Gabrielle fi mama spuneau ca perele fuseserd altoite pe gutui. Casa noastra, ultima din marele dreptunghi, avea in pod о fereastra care dadea spre vest. Prin ea vedeai muntele Valerien fi dealurile din Meudon, pe cele din Argenteuil fi din Saint- Cloud fi cimpia din Gennevilliers. Prin ferestrele de la nord se vedea cimpia Saint-Denis f i pddurea din Montmorency. Cind era senin, distingeai bazilica din Saint-Denis. Erai intr-adevdr in cer. La sud, dincolo de cSsufele proprietarilor, ale familiei Brebant fi ale por- tarilor, se intindea locul sadit cu trandafiri al domnului Geoffroy, un personaj misterios pe care-1 ghiceai in spatele frunzifului, scormonind pdmintul, fumind fi tdind. Mai era fi о pdfune cu vaci. Gabrielle md lua cu ea sa cumparam lapte la cdsufa de-acolo. Eu md te- meam grozav de vaci. Putin mai departe, le Moulin de la Galette ifi indfia aripile spre cer. Parizienilor, acest mic paradis cu liliac fi trandafiri li se pdrea capdtul lumii. Vizitiii refuzau sd urce, oprindu-fi trdsura fie in place de la Fontaine-du-But, fi atunci erai nevoit sd te caferi pe povirnif ca sa ajungi acasd, fie chiar in rue des Abbesses, pe partea cealaltd a colinei din Montmarte, in capatul primei portion! a strazii Lepic, acolo unde mai mifund incd amuzantii negustori ambulanti care te ataca cu tipetele lor fi astupa strada cu tdrd- bile. In asemenea caz, о tdiai prin strada Tholoze, dreaptd, ane- voie de urcat fi care sfirfefte cu о scard ce dd in strada Lepic, drept in fata intrarii de la Moulin de la Galette. Drumul greu era compensat din plin de preful scdzut al chiriei, de aerul curat, de vaci, de liliac fi trandafiri. Tata primise incuviintarea proprietarilor de a darima un perete sub acoperiful locuinfei, in pod, fi de a-fi face un atelier. Pentru lucrdrile lui mari ca Femeile la sciildat, executate pentru doctorul Blanche, inchiriase un alt atelier in strada Tourlaque. Atelierul ii fusese indicat de un vechi camarad pe саГе-l cunoftea de pe vremea cafenelei la Nouvelle Athenes, pictorul Italian Zando- meneghi. Tata il iubea mult pe acest mufchetar, pufin diform, cel mai bun om din lume dacd nu-i zginddreai orgoliul national. La cea mai micd provocare, se indlfa pe virful picioarelor lui mici f i spunea cu un accent uimitor f i о impresionantd taragdnare a r-ului: « Noi vrem sa avem intiietatea in Mediterana ». Tata ii rdspundea impdciuitor: «Eu v-o dau». Tn schimbul acestei concesii, ieftinefi foarte sincerd de altfel, Zandomeneghi era cel mai serviabil vecin. 220
Cele doud ateliere ale lui Renoir erau incdlzite de cite un godin; in camere se fdcea focul in femineu. Focul trebuia sa nu se stingd de loc, altfel mureai de frig. Intr-o zi, tata, ca sd se distreze, imi- tind gestul unui luptator cu sabia, a fintit cu bastonul in perete, de fafa cu tindrul Guerard, fiul proprietarului. Spre marea lor surpriza, cei doi bdrbafi au vdzut bastonul dispdrind pinS la miner. S-au aplecat afara. Bastonul trecuse prin zid fi se ivise afara, in felul unei bare care ar fine о firmd. « Nu face nimic ! a spus tindru] filozof, se repard cu mai multe rinduri de tapete !... » Ar fi grefit sd credem cd Renoir, imediat dupa casdtorie, s-a izolat in mijlocul familiei sale. Numai ca acum, in loc sa se simtd acasa pretutindeni fi nicaieri, avea un loc de care era legat. $i era aceia unde о gdsea pe mama, oriunde s-ar fi aflat ea. De acum inainte, tata n-avea sd mai pardseascd acest port decit provizoriu, pentru scurt timp, afa cum pdsarile ifi pdrdsesc cuibul pentru a prinde insectele, cu gindul odihnitor de-а se intoarce foarte repede. Dorinja de a-fi imbrdfisa Sofia, de a-i simfi mireasma pielii fragede, sd spunem lucrurilor pe nume, de-а face dragoste cu ea, il aducea acasd. §tim cd, la sfirfitul viefii, ajunsese sa poata descoperi lumea in cei cifiva metri patrafi din jurul lui. Inainte de-a md nafte eu, terenul lui de experience era incd vast. Avea drept capitals Chateau des Brouillards, dar pe lingd asta mai era Provenja lui Fragonard fi comitatul din Nisa; Burgundia din Essoyes fi Bretania micilor porturi, Normandia pescuitorilor de midii fi Saintonge. Renoir alerga sd picteze portul La Rochelle pentru ca il pictase Corot. Nu pentru cd ar fi vrut sd-1 imite pe Corot. Dar voia sd cunoascd secretul pe care turnurile indicate impotriva lui Richelieu i le incredin(asera batrinului maestru. Se repezea pind la Jas de Bouffan cu Cezanne, la Mezy cu Berthe Morisot, strdbdtea Spania cu Gallimard, ifi petrecea iarna la Beaulieu fi vara la Pont-Aven. Mama cdldtorea cu el, atunci cind i se pdrea ca nu-1 obosefte prea mult pe micul Pierre. Dar s-a impotrivit sd piece in Spania. De altfel, aceastd expedifie a fost scurta. «Cind vezi operele lui Velazquez, nu mai ai chef sa pictezi. Ifi dai seama cd totul a fi fost spus !» Adesea mama, care ura hotelurile, fdcea in afa fel incit sd inchirieze о cdsuja, care se transforma imediat intr-un domeniu Renoir. Parinfii mei aveau darul de-а se simfi acasa pretutindeni fi de a-fi insufi cele mai ciudate locuinje. « Cu condifia sd fie case fdranefti. » Vederea mobilelor de palisandru, a vitrinelor fi bibelourilor 1-ar fi impie- 221
dicat pe Renoir sa picteze. Prietenii care ii vizitau in Bretania, in Provenfa sau la ferma din Normandia in care Oscar Wilde locuia in timpul iernii, aveau senzafia cd familia Renoir ocupa acel adapost de totdeauna. $i asta tinea de un vas de doi bani pe care mama §tiuse sd-l aleagd la piafa, de bucata de stamba viu coloratd agafata la fereastrd $i mai ales de tablourile care foarte repede impodobeau peretii, fdra rame, bineinfeles, caci Renoir nu putea suporta decit ramele vechi, cioplite cu dalta in lemn tare, in «care se simte mina me^terului». Gustul lui Renoir in privinfa ramelor, ca in toate de altfel, ii surprindea pe oamenn care pretindeau a avea «bun-gust». Expresia asta il irita ?i, ca о reacfie, ii pldcea sa-?i declare in mod solemn « prostul-gust. » In imbrdcamintea femeii sint admise astdzi culorile vii, in parte poate ?i datorita lui Renoir. Dar pe vremea aceea, numai fa- rancile le purtau. Lumea « bine» se imbraca in culori sobre. Acela?i lucru se intimpla si cu ramele ?i cu mobilele vechi, a cdror cali- tate era admirata, dar a cdror culoare ?i mai ales aurul trebuia sa fie $ters. Tata amintea cd, la origine, ramele fusesera noi si concepute sa luceascd « precum aurul». De mai multe ori 1-am vazut permi{indu-?i luxul de-а pune sa fie poleita cu foife de aur о rama care ii pldcea. A?a s-a intimplat cu rama portretului meu in chip de vindtor, care, poleit cu aur acum cincizeci de ani, il ?ocheazd incd pe vizitatorul de « bun-gust». E a rama ita- lieneascd de la sfirjitul secolului al XVII-lea. Renoir a ales-o el insufi la un anticar din Nisa, crezind cd are nevoie de ea ca sd izoleze tabloul. « Mai ales intr-un salon din sud, unde privirile sint atrase de atitea lucruri...» Alla amintire de calatorie; Renoir picta la Beaulieu, sub mas- lini. Era frumos. Prinziserd la un han $i se simfea bine, « patrunfi de fericire», spunea mama care avea о digestie pldcutd. Peisajul se inchega u?or. Tata avea senzafia cd fixeazd pe pinzd ceva din stralucitoarea lumina care ii invadase. Deodata, dinspre gara din apropiere a sosit о trupd de « parizieni». Gata I Pdldriile de pai ridicole, bluzele fipdtoare, piuitul fetelor, glumele baiefilor stri- caserd feeria. « Omul modern e vulgar. Asa era ?i omul de pe timpuri. Dar vulgaritatea se limita la nobili ?i la burghezii care ii imitau pe nobili. Ceilalfi nu aveau mijloacele necesare. » Adesea md intrebam daca acest gen de reflecfii nu ascundea la Renoir о oarecare mizantropie, dezminfitd in acelaji timp de faptele ?i mai ales de pictura lui. Astdzi sint sigur cd nu era a$a. Tata nu 222
se indoia citusi de pufin de valoarea speciei umane, dar avea cer- titudinea cd progresul injose^te fiinfa umana crufind-o de mun- cile materiale, mai necesare spiritului decit corpului. Parizienii 1-au inconjurat pe Renoir ?i, luindu-1 drept un pictor local, 1-au sfdtuit sd se ducd sd studieze la Paris. Pdrinfii mei erau obi^nuifi cu asta. N-au raspuns nimic ?i ceilalfi s-au plictisit. Atunci, о fata a zdrit un cimp cu anghinare. «Oh! anghinare sdlbaticd !» a spus ea aratind cimpul, cultivat cu grijd de un tdran migdlos. Au ndvdlit acolo ?i ceea ce n-au smuls a fost calcat in picioare. Renoir, indignat de aceastd salbdticie ?i mama, al carei singe de fdrancd clocotea de minie, au vrut sd intervina, dar au fost bombardati cu anghinare $i au fost nevoifi s-o ia la goand. Eu m-am nascut la Chateau des Brouillards, in 15 septembrie 1894, pufin dupd miezul nopfii. Moa?a m-a ardtat mamii, care a spus: « Doamne, ce urit e ! Ia-1 de-aici ! » Tata a spus: « Ce gurd ! Un cuptor ! Are sd fie un mincdcios.» Vai! aceastd precizare avea sd se adevereascd. Abel Faivre, care venise sd stea noaptea cu Renoir, a declarat cd pentru el eram un excelent model. Era un caricaturist celebru. Avea un adevdrat cult pentru tata ?i, pe linga caricaturi, incerca sd picteze cu acelea^i culori deschise. Confratele lui, Forain, il poreclise «Renoir ?i strugurii». Un alt martor al evenimentului a fost vdrul Eugene, fiul unchiului meu Victor, sergent in armata coloniald. Doctorul Bouffe de la Saint-Blaise mi-a prezis о sandtate de fier §i a spus ca mama suportase admi- rabil na^terea. A tras un pahar de tescovind din Essoyes ?i s-a dus acasd. Gabrielle, care urmdrea toate astea fdra a avea dreptul sa intervina, a spus: " Ei bine, eu gasesc cd-i frumos 1» Toata lumea a ris. Avea cincisprezece ani, era о vara de-а mamii, ?i venise de la Essoyes cu citeva luni inainte, ca sd fie de ajutor cind aveam sd ma nasc eu. Mai tirziu, cind aveam amindoi pla- cerea sd ne intoarcem in trecut ?i cind imi spunea pentru a suta oard ce prune minunat fusesem, nu uita sa adauge: «Pacat cd te-ai schimbat!» §i mai spunea: « Numai gura ta se auzea. Intr- asta nu te-ai schimbat, e§ti la fel.» Apoi, intorcindu-se spre Sofia mea: «О-ho, ce greu era sd-1 faci sd tacd 1» Ideea de a te duce sd nasti intr-o clinicd li se pdrea barbard francezilor din acea vreme. Copilul trebuia sd se nased inconjurat de senzafii, mirosuri ?i zgomote familiale. Spiritul sdu incd mlddios trebuia sd se formeze dupd obiceiurile, chiar defectele, supersti- 223
pile alor sai. Un copil, luind contact cu lumea in atmosfera rece a unei clinici, risca sd ajunga о fiinj:d oarecare, sa nu mofteneascd durerile de cap ale mamii sau pldcerea pentru cdldtorii a tatii. Tata era pentru nafterea acasa fiindcd gasea clinicile urite. « Sd deschizi pentru intiia data ochii ca sa vezi un perete dat cu lac, ce ghinion!» Afara de frumusefea mea, pe care numai ea singura о afirma, Gabrielle ifi mai amintea cd in ziua nafterii mele mama ii ceruse doamnei Mathieu 1 sd faca rofii la cuptor dupS rejeta pe care о ftia de la Cezanne. « Numai sa nu te zgircefti la untdelemnul de masline», ii spusese ea. Faivre nu gustase nicicind asemenea mincare. A fost atit de incintat, cd a mincat-o toatd fi matufa Mathieu a trebuit sa mai faca о oala. Tatii nu-i era foame. Era tare ingrijorat, nu din pricina copilului, ci din pricina sotiei. Intre Pierre fi mine, mama pierduse un copil. «S-o aduc pe Aline in halul asta... pentru un moment de placere !» Faivre, cu gura plina, i-a rdspuns: « Nu te necaji, patroane, ai s-o iei iar de la inceput!» Vdrul Eugene a dat ufor din umeri, nu prea brusc, caci se temea de eforturile musculare care «te obosesc» fi fi-a terminal rofiile pe care le savurase cumpatat. Apoi, dupa ce fi-a cldtit gura cu jumatate de pahar de vin amestecat cu apa, fi-a intins picioarele fi a inchis ochii. Era un bdrbat frumos, cu trasdturi regulate, cu mustajd de militar, si о mused sub buza de jos. Admirapa tatii pentru imperturbabilul calm al nepotului indreptafeste о mica descriere. Cititorul ifi amintefte, poate, cd unchiul meu Victor, cu cinci ani mai mare ca tata, se facuse croitor. Un mare duce rus, mulfumit de jachetele sale, 1-a luat in Jara lui, unde s-a casatorit si a avut un Hu. Tata pretindea cd nepotul lui era mai rus decit Rusia. Victor a ajuns mare croitor la Petersburg, a ciftigat bani mulp, a avut ealeafea vara, sanie iarna, fi о casd la (ard. A um- plut-o pe nevastd-sa de bijuterii. Era о femeie frumoasd, care trindavea toatd ziua in fezlong fi se hrdnea cu focolatd cu lichior. Micul Eugene traia pe lingd servitori fi un preceptor 1-a pus sd invefe pe dinafard tot Eugene Sue. Ca sd va putefi face о idee despre atmosfera inocentd in care a crescut, transcriu о poveste pe care vizitiul i-o spunea adesea micului Eugene. Un print, prieten de-al farului, a angajat un bucatar francez, Bertrand pe Spiditoreasa fi bucitireasa noastri. (N.A.) 224
numele lui, ?i poreclit « m3 indbu^e sosul», fiindcd sosurile lui erau atit de bune incit te indopai pina te inabujeai. Aceastd familie aleasa locuia intr-o casa mare, la fara, in imprejurimile Petersburgului. Intr-o noapte, fiica printului, о blonda ferme- catoare de optsprezece ani, a vazut cu groaza cum bucatarul intra la ea in camera. A vrut sa strige, dar el i-a acoperit capul cu о pernd. Apoi a dat cearjaful la о parte ?i a violat-o. Intre timp, ea reu?ise sa dea perna la о parte ?i sa urle: « Md inabu?e sosul, md indbu§e sosul!... » Tatdl a auzit-o din odaia lui, din cea- laltd parte a casei, ?i a raspuns pe jumdtate adormit: « N-aveai decit sa nu mdninci atita». Costumul taior de dama 1-a pierdut pe unchiul meu. Moda asta i-a atras о clientele feminind careia nu i-a putut rezista. Nevastd-sa, dupd fiecare infidelitate, minca tot mai multd §oco- lata ?i nu se mai scula din §ezlong $i din cauza asta a murit. Victor ?i-a pierdut top banii cu frumoasele lui diente, a fost nevoit sa-$i vindd casa ?i s-a intors in Franca cu Eugene. Era bolnav ?i el. Icrele negre ?i vodca ii fdcusera tot atita rdu cit aveau sa-i faca jedinfele de picturd sub lapovija din martie ?i ploile de toamnd fratelui sdu mai mic. Mama 1-a instalat pe Victor la ni?te {drani din Essoyes, unde a trdit fericit cipva ani. Grozav ii pldcea sd stea in pat §i in cele din urmd nu 1-a mai parasit de loc. Mi-aduc bine aminte de el, de asemdnarea lui cu tata, de enorma plapumd de puf ro?ie, plina de репе. Trebuie sa mdrturisesc ca-mi amintesc ?i de mirosul de pipi. Nu-i pldcea sd se scoale ca sa meargd intr-un anumit loc $i folosea oala de noapte ascunsa in noptiera de linga pat. Pe vremea aceea era un lucru obi^nuit, dar pdrinpi mei nu si-1 ingdduiau. Spuneau cd trebuie sd fii tare bolnav ca sd nu te pop scula noaptea. Asta ii fdcea sd treaca drept ni?te excentrici. De altfel, cind stabilesc in amintire mirosurile din tinerejea mea, sint obligat sd remarc cd acest miros acru exista $i in dormitoarele hotelurilor §i chiar in luxoasele case particulare. Uncbiul meu Victor a murit fdra sd fi suferit prea mult, plins de proprietarii lui, caci se ata?aserd de acest om «care-?i facuse de cap». In ceea ce-1 privejte pe varul Eugene, mamii ii intrase in cap sa-i gaseasca о meserie. L-a dus sa-?i faca ucenicia la un negustor de pinzd ?i §asiuri pentru pictori, furnizorul lui Renoir. Dupd opt zile, acesta i-a cerut mamii sa-?i ia nepotul acasa. La fel a fost 51 cu un ramar, un croitor $i, in cele din urmd, cu un bacan. Eugene a preferat 225
sa-i previna cinstit pe parintii mei ca avea sa facS la fel peste tot. De mic, contemplindu-?i mama, grafios intinsa pe ?ezlongul ei, se jurase solemn sa-i urmeze exemplul ?i sa nu lucreze nici- odatS. Mama a incercat sa-1 faca de ru?ine. Un tinar de optsprezece ani, sanatos ?i cu educate, trebuia sa-?i ci?tige existenfa. Dar a dat gre? ?i cu amorul propriu, ?i atunci i-a vorbit despre mizerie. Eugene dadea din cap, zimbea incapafinat ?i, cu vocea lui tarS- ganata ?i u?or fornaita, repeta: « Matu?a, am jurat sa nu lucrez niciodata». Adauga ca nici pe departe condifia de cer?etor nu i se parea dramatica. La capatul argumentelor, mama a avut о idee geniala: armata. Fara a mai ajtepta raspunsul, 1-a carat la cazarma Pepiniere ?i 1-a pus sa semneze un angajament pe cinci ani. Eugene a ajuns repede subofijer, dar a refuzat sa urmeze ?coala de ofiteri, aceasta activitate bind contrara principiilor sale de lene organizata. S-a mutat in armata coloniala ?i din rean- gajare in reangajare, a ajuns la virsta pensionarii cu о pensie modesta dar sigura. Afara de harfuieli, batalii ?i debarcari, care il distrau, Eugene ?i-a consacrat cea mai mare parte a timpului imbunatafirii refelei de drumuri din indepartata jungla. Culcat intr-un hamac, fara a fi de loc jenat de zgomotul cazmalelor ?i de strigatele ajutoarelor, indemna cu un gest obosit cohortele soldafilor de diferite culori sa-?i lase sudoarea pentru gloria civi- lizafiei occidentale. De altfel, ace?tia il adorau, pentru ca nu tipa niciodata. Nu s-a casatorit niciodata, caci о femeie inseamnS cheltuiala ?i, ca sa faci fafa, trebuie sa munce?ti. 0 singura data a fost ispitit sa se insoare. Femeia visurilor sale era о vaduva dintr-un trib din Africa Centrala ?i era de-о negreala fara nici un amestec, frumoasa ca о bucata d₽ abanos. Din nenorocire, religia ei nu-i ingaduia sa se recasatoreasca decit dupa cinci ani de la moartea sotului. Eugene a fost trimis in Indochina ina- inte de a se sfir?i aceasta perioada ?i in cele din urma a uitat-o pe Venera congoleza. Era foarte lene? ?i lenea ii intarea curajul. In cabana unde locuia, in jungla Indochinei, se instalase о cobra. Eugene ocupa partea de jos a locuinfei, cobra era sub acoperi?ul din ramuri de palmier. « Un camarad de camera care nu ma supara, din contra, datorita lui n-aveam ?obolani! Ii auzeam cum о ?terg cind ?arpele se intorcea seara. Se a?eza pe grinzi deasupra patului meu. Ne pri- veam о clipa ?i eu stingeam lumina. Dimineata, ?arpele pleca la vina- toare ?i zgomotul pe care-1 facea imi pnea loc de ceas de?teptator.» 226
AfarSde rusa p franceza, Eugene vorbea curent chineza, can- toneza p mai multe dialecte din Indochina. Cind a parasit armata, unul dintre prietenii sai i-a incredintat reprezentanta unei impor- tante marci de ^ampanie pentru intreaga Siberie. Ii plSceau mult calatoriile cu sania. «Acoperit bine cu bUnuri, nu ti-e frig, p poji sa dormi.» Dar trebuia sa le dai explicapi clienplor p asta insemna « s3 muncejti». A$a ca a renunjat la aceastfi ocazie. In 1914, trecut de cincizeci de ani, s-a reangajat in armata coloniala p a luptat sub comanda lui Mangin. A luat parte la mai multe atacuri cu baioneta p a fost ranit la Verdun. Mai am inca medalia lui militara, cea mai frumoasa decorape franceza, in tot cazul singura care n-a fost terfelita. Am fost botezat la biserica Saint-Pierre din Montmartre. Na?ul meu a fost Georges Durand-Ruel, unul dintre fiii lui Paul Durand- Ruel. Jeanne Baudot mi-afost na§a. Avea pusprezece ani p era fiica medicului $ef de la Compania cailor ferate din Vest p, spre marea mirare a parinplor ei, care se simjeau ca nipe gaini care docisera о rapi, facea pictura p il admira pe Renoir. Acum sa patrundem in casa noastrS din Chateau des Brouillards, apt cum era la nafterea mea. Apoi voi descrie vecinii. Casa era pavilionul numarul 6 din strada Girardon, numarul 13. Avea doua etaje p podul transformat in atelier. Gradina era plina cu trandafiri p avea un pom fructifer. Avea cam cincisprezece metri lapme p douazeci p cinci de metri lungime. 0 carare ducea la peronul cu patru sau cinci trepte intr-o parte. Rampa era din her vopsit cu negru. Inauntru, vestibulul, care se termina cu о scara, avea in stinga salonul, in dreapta sufrageria, in fund buca- taria p un oficiu. Scara era rotunda ca un turn, ceea ce facea ca bucataria sS aiba о forma ciudata, fiindca era de partea cealaltS a scarii. Scara se ingusta coborind spre pivnifa, dar era destul de confortabila in partea care ducea la etaj. Tata, ca pretutindeni unde locuia, ceruse sa se zugraveasca perefii camerelor cu alb p uple cu gri Trianon. Era maniac in privinfa acestui gri, cerind ca uleiul de in sa he de cea mai buna calitate, ca albul sa he amestecat cu negru animal p nu cu negru de piersic. Ii pkcea griul adevarat, rezultat din albul pur p din cel mai bun negru de ivoriu. Reprosa negrului de piersic ca « face griul sentimental », dindu-i un reflex albastrui. Camerele cele mai mari aveau cam patru metri lungime pe cinci metri lafime. In sufragerie, pictase о parte din ochiurile 227
ferestrelor cu subiecte mitologice. Nu mai ftiu pe unde au ajuns acele ochiuri de geam. Cele douS etaje erau impSrjite la fel ca parterul. Mama dormea la etajul intii, in camera deasupra sufra- geriei; fratele meu Pierre, cind venea simbSta, dormea in camera deasupra salonului; Gabrielle, deasupra bucStSriei. Exista fi un fel de baie deasupra oficiului. Numai о simplS incSpere preva- zuta cu un hirdSu pentru apa murdarS. Ne spSlam fafa in ligheane afezate pe mese acoperite cu marmurS. Baie se fScea intr-o cada rotunds de zinc avind cam douSzeci de centimetri inSlfime. Te udai pe corp cu un burete enorm. Dupd cum ftifi, ара о aduceam de la pompa de lingS intrare de pe aleea principals. Renoir dormea la etajul al doilea, unde cealaltS camera era rezervatS prietenilor in trecere, iar cea din fund, deasupra Gabriellei, pentru vreo fe- meie de serviciu in caz de nevoie. SS trecem acum la vecini. Pe unii ii am foarte dar in minte. De la alfii nu-mi amitesc decit de-о anumitS intonafie sau de-un gest. AdevSratele impresii despre ChateaudesBrouillards aveau sa-mi rSminS de pe urma vizitelor pe care le-am fScut acolo dupS ce 1-am pSrSsit, cind mS apropiam de virsta la care incepi sS judeci. Mi-aduc aminte cit mS plictiseau zgomotele primirii pe care ni le fSceau fostele noastre vecine. « Acum e bSiat mare ! Nu mai face pipi in pat I » ScSpam de drSgSlSfeniile celor mari fi mS refugiam in colful copiilor. Imi inchipuiam cS incS mai era casa noastrS fi cS in rue de la Rochefoucauld eram numai intr-o cSlStorie. Am avut о adevaratS crizS de lacrimi cind am vSzut un domn necunoscut scofind о cheie din buzunar fi intrind acolo ca la el acasS. Doamna Brebant, ca sS mS consoleze, mi-a dSruit о farfurioarS din faiania imprimatS. Acest dar m-a imprcsionat pentru cS ftiam vag cS tata pictase farfurii. Cea dSruitS era foarte uritS, dar eu nu cred cS pe copii, chiar pe cei crescufi printre picturile lui Renoir, ii focheazS ufor ceea ce e urit. Mi-o amintesc foarte bine pe doamna Brebant dSruindu-mi farfurioara. Probabil ca de-abia trecuse de faizeci de ani, mie insS mi se parea peste mSsura de bStrinS. Era imbrScatS ca la inceputul celui de-al doilea im- periu, inainte de crinoline. Vsd inca о gramadS de «dantele» negre. Tnainta incet la ea in grSdinS, cu о minS tinind farfuria fi cu cealaltS о umbrelS cu miner pliant, in fa|a ei mergeau Finette fi Falla, cei doi ogari mici care schelSlSiau subfire. Tata, cind ii auzea, spunea cS e de acord cu chinezii, care mSninca carne de ciine. Fiul ei, Maurice Brebant, stStea la о oarecare dis- 228
tanfd. Mi-a fdcut un gest prietenesc ?i eu am infeles ca are sd vind sd-mi vorbeascd dupa plecarea maicd-si. Avea vreo patruzeci de ani, era gras, chel ?i foarte drdguf. Doamna Brebant, desco- perind prezenfa fiului ei, i-a fdcut semn sd se apropie, iar el s-a supus fdrd pldcere. Doamna Brebant i-a spus mamii: «Trebuie sd-i faci micului Jean clismd in fiecare zi. Copiii au tending de-a fi constipafi. E ca ?i micul meu Maurice !» Acesta, jenat, s-a indepartat spre fundul grddinii. Tocmai atunci trecea о vecind, о fatd de-а lui Vari. Maurice a oprit-o ?i s-a prefdcut cd-i vor- be?te in ?oaptd, ca sd-?i dovedeascd independent. Fetele Vari locuiau impreund cu pdrinfii intr-o cdsujd la capdtul povirnijului, in place de la Fontaine-du-But. Erau frumoase ?i atit de multe cd nimeni nu le mai pnea socoteala. Una dintre ele era de virsta mea ?i venea sd se joace cu mine. Top membrii familiei Vari, jdrinfi ?i copii, erau modele. Unii dintre ei i-au pozat tatii. Doamna Brebant zimbea cu subinfeles. «Maurice face totul dupd capul ui. Iata-1 vorbind cu una din fetele alea. Ca ?i cind asta m-ar putea impresiona !» M-am intrebat adesea, mai tirziu, cum de-a avut Maurice curajul sd construiascd peretele de cdrdmizi care separa odaia lui de cea a doamnei Brebant. Mama era de pdrere cd probabil se izolase dintr-un motiv in aparenfa afectuos, de pildd zgomotul pe care-1 fdcea cind sfordia. Toatd lumea ?tia cd doamna Brebant doarme ujor. Afard de Finette ?i de Falla, doamna Brebant avea p pdsdri. Tntr-o zi a venit la Gabrielle: « Sd nu-i spui doamnei Renoir cd a murit Fifi, ar putea avea un 50c.» Fifi era un canar. Doamna Brebant era tare bogatd. Stdpinea toate terenurile de pe linga rue Saint-Vincent. Partea cealalta de la Chateau des Brouillards era proprietatea lui mos, Gries. Ea avea sd piarda totul cu procese stupide. Din cauza maniei ei de-a domina, se vira mereu in tot felul de incurcdturi, cdci ii pldcea sd se judece. Altfel, era о inima de aur, unul dintre ultimele specimene ale unei burghezii care fusese mare. Portdreasa se numea marchiza de Paillepre. Sojul ei era urma§ul autentic al unei familii de nobili. Unul dintre strdmo?ii lui se ruinase impreund cu domnul de Beaumachais in afacerea cu fur- nizarea armelor pentru rdsculapi americani. Acela^i strdmo$ se compromisese tare mai tirziu, din cauza ideilor sale ultrarevo- luponare $i a prieteniei cu Robespierre ?i Marat. Se pare chiar cd ar fi avut о oarecare contribute la taierea citorva capete ale 229
colegilor sai aristocrat. Si capul lui cazuse sub ghilotind dupd prd- bu^irea montaniarzilor. Maiestatea sa Ludovic al XVIII-lea, cind s-a intors in 1815, socotise ей aceste dovezi erau de ajuns ca sa n-o mai ajute pe vaduva ?i pe copii, care avusesera posibili- tatea sa-?i pastreze mobile in vremea lui Napoleon, dar au fost ne- voifi sa le vinda apoi bucdfica dupd bucafica, pentru a-?i asigura existenfa. Ultimul membru al familiei Paillepre era un omin- cintator, pe care tata il iubea mult. Era angajat la Dufayel ca sa dued clienfilor marfurile acasa ?i era foarte mulfumit de soarta lui. Ii pldcea sd-?i fumeze pipa, dupd lucru, privindu-1 pe Renoir cum picteaza in grading. Nu spunea nimic de tablou, dar po- vestea cu placere despre munca sa, incercind sa-i descrie pe dienfii carora le transportase bufete Henric al 11-lea sau unui din acele felinare din tier forjat §i sticla colorata, scumpe lui Courteline. Discufiile astea erau pe placul tatii, care se simfea in largul lui cind lucra in mijlocul oamenilor care i?i urmau calea lor fara a incerca 5a pdtrunda intr-a lui. $ederea la Cha- teau des Brouillards a fost rodnied. Mi-a spus-o chiar el ?i dacd te ginde^ti la mulfimea picturilor pe care le facea in mod obi$- nuit, apoi atunci trebuie sd fi lucrat enorm de multe. Locul ii era prielnic. Titlul cdpdtat prin na^tere il agasa pe domnul Paillepre. Cind se fdcea vreo aluzie, dadea din umeri. «Sd nu vorbim despre asta 1» Dimpotrivd, nevastd-sa, portdreasa, accepta sfidarea. De condifie modesta, ei ii placea sa se lupte. Dupd ce dejerta lada de gunoi, se imbrdca cu о rochie lungd care-i ascundea picioarele, cum era moda, ?i se pliniba inceti^or pe alee, prefacindu-se cd-$i face vint cu evantaiul. Doamna Brebant ii spunea inlrei upindu-i jocul: «Doamnd marchiza, dumneavoastra mdturafi cu fusta murdaria ciinilor mei». $i doamna de Paillepre, uitindu-^i rolul, ridea cu pofta. Paul Alexis, poet $i ziarist, locuia in pavilionul de linga noi. « Un om plin de viafa, generos, totdeauna vesel ?i entuziast.» Era prieten bun cu Zola, care pe-atunci venea sa-1 vadd pe tata destul de des. Renoir, care nu uitase de atitudinea scriitorului fafd de Cezanne, se prefacea cit putea el mai bine sd-ji ascundd adevd- ratele sentimente. Ti era teama sd nu-1 supere pe Alexis pentru care Zola era un zeu. Du^manii lui pretindeau cd-^i gdsise Sofia intr-o casa deocheatd. Renoir nu credea nici о vorbd ?i о respecta pe doamna Alexis. « 0 femeie de о rard distinctie.» Familia Alexis 990
avea о fetifa foarte draguta, care poza adesea pentru tata. Fetele domnului Lefevre, un alt vecin, flautist la opera, sint in tabloul intitulat Fetijele jucind crochet. О altd tinara vecina, pe care tatii ii pldcea s-o picteze, era Marie Isembart. Domnul Isembart era profesor la un liceu din Paris. Mai sus pe strada Girardon, la coltul strazii Norvins, locuia о familie pe care parintii mei о vedeau des, familia Clovis Hugues « ni^te meridionali adevarafi ». El era scriitor ?i deputat de Montmartre. Tata il gasea «remarcabil ?i intr-adevar elocvent» ?i pretindea ca dacd n-ar fi fost atit de boem ar fi ajuns pre- $edintele Republicii. « Numai ca in politica e nevoie de ipocrizie, iar nu de caracter, precum §i un glas potrivit. Numai de medio- cri nu te temi.» Cu vreo zece ani mai inainte, familia Clovis Hugues fusese amestecata intr-un scandal rasunator. Doamna Clovis Hugues trasese citeva focuri de revolver intr-un $anta- jist care о harfuia. Fusese judecata ?i achitata in cursul unui proces celebru. Totul fusese de mult uitat. La Chateau des Brouillards nu se vorbea nicicind despre asta. Clovis Hugues venea sa-i povesteasca tatii toate scandalurile din cartier. Du^manii clerului se agitau din cauza construcfiei de la Sacre-Coeur. Ca raspuns la aceasta provocare, proiectau sd dea strdzii care ducea la biserica numele cavalerului de La Barre, torturat §i condamnat la moarte la Abbeville, cu douazeci §i cinci de ani inainte de Revolufie, fiindca nu salutase о procesiune reli- gioasd $i cintase un cintec cam slobod pe socoteala Mariei Mag- dalena. Clovis Hugues gasea ca important care se acorda acestui «tindr cumsecade » era exagerata: « Un invins, ce mai: ar trebui sa slavim un invingator. De ce nu pe Robespierre? Asta barem 1-a alungat pe Hristos de la Notre-Dame ?i 1-a inlocuit cu о fat£ frumoasa, inve^mintata in costumul zeifei Rafiunea. Numele lui ii face ?i acum pe preoti sd tremure.» Ceea ce-1 distra cel mai mult pe tata in povestea asta era felul cum rostea numele lui Robespierre acest glas mediteranean: « Un rapdit de tobd. Ai fi zis cd numele are zece de r! » Doamna Hugues fdcea sculptura ?i-?i vopsea parul in ro?u. Mireille Hugues, care avea vreo doisprezece ani, se afld in Fetijele jucind crochet impreund cu fetitele Lefevre. Tntr-o zi a venit la mama cu ju- matate de pdr ro$u ?i cealalta neagrfi. Voise sd incerce vopseauo doamnei Hugues, dar nu mai era decit pe fundul sticlei. De?i crescuse in Paris, iji pdstrase accentul. Era tare vesela, juca ca 231
о nebund, cddea, se lovea, era plind de vindtai. Intr-o zi, privind cum trece о inmormintare, s-a aplecat atit de tare pe fereastrd incit a cdzut de la etajul ai doilea. S-a sculat rizind, infepenitd de durere dar prea mindrd ca sd mdrturiseascd. «Un pisoi», spunea mama despre dinsa. « 0 pisica, spunea tata, e mai potrivit pentru о fat3.» Tn timpul primului rdzboi mondial, Mireille a avut о purtare eroica fi a fost decoratd. Pe Marianne о vedeam mai pufin, era aproape о domnifoard. Citeodata dddea fuga pina la noi, cind avea chef, pentru pldcerea de-a ne vedea. Cumetrele se uitau mirate la rochia ei de catifea albastrd cum e cerul, care nu se potrivea cu ciorapii gdurifi. Blanchette nu se gindea decit la muzica. Noi bdnuiam cd era indrdgostitd de un tenor de la Opera Comicd. Pe cea de a patra sord о chema Marguerite. Tn carrier erau criticate aerele de «artiste» ale fetelor Hugues. Tata era de acord cu ele. Dupa multi ani, atunci cind in discufiile noastre ajungea sd-mi vorbeascd despre aceste vecine drdgufe, nu se putea abfine de-a zimbi. « Le pldcea sd se distreze, dansau la Moulin de la Galette, dar erau fetife de treaba.» Aducindu-mi aminte de afecfiunea tatii pentru aceastd familie, am revdzut-o cu emofie pe Marianne peste un sfert de secol. Era proprietdreasa restaurantului Marianne din Bulevardul Clichy. Amindoi eram foarte schimbati. Tntr-o dimineafa, mare dramd: Clovis Hugues, ducindu-se la Camera deputafilor, nu-fi gdsise decit о gheatd fi strdbdtea cartierul in ciorapi, invirtind gheata fi cerind-o pe cealaltd. Micufele se certasera fi-fi azvirliserd tot felul de lucruri in cap. Unele, printre care fi gheata, iefiserd pe fereastrd. Gheata a fost gdsita in gramada de frunze moarte din fafa casei doamnei Brebant. Un alt locuitor din strada Girardon era egiptologul Feuardent. Venea sd ia aer la umbra copacilor de la Chateau des Brouillards. Se spunea despre el ca e calm fi binevoitor. Ma mingiia prietenos pe obraz, fapt care ma infuria. Printre cunoftinfe mai era fi vinza- toarea de ziare, a carei sord, Blanchette, de patruzeci fi trei de ani, era cam prostuta, fi se juca cu fetitele de-a baba-oarba. Tapi- ferul cartierului se numea domnul Leboeuf x. S-a cdsdtorit cu domni- foara Leveau1 2. Spalatorul nu era nicicind treaz. 0 induiofa pe mama fi pe Gabrielle pentru cd accentul sau din Nievre semdna 1 Bou. (fr.) 2 Vifel. (fr.) 232
cu cel din Essoyes. Lasa ca cada rufele in riu ?i, din cauza asta, mama s-a lipsit de el. Aceasta hotarire importanta a adus in casa noastra familia Mathieu. Vizite nu se faceau pe Butte, dar ne vedeam tot timpul. Nicio- data nu se faceau invitapi la prinz sau la cina, dar se zicea: «Am blanchet de vifel, ai pofta de a?a ceva? » $i in cazul unui raspuns afirmativ, se mai punea un tacim. Astazi, un astfel de eveniment se pregatejte cu multa vreme inainte. Telefonezi, aduni oamenii care se potrivesc evip intilnirile periculoase. Totul ajunge s3 semene cu nijte reuniuni diplomatice. Doamnele de la Chateau des Brouillards nu aveau zi de primire. Dar fi?neau in bucataria vecinei ca sa ceara un hr de asmapii sau ca sa-i aduca sa guste din vinul pe care sopil tocmai il tumase in stide. Aceasta comunitate nu era supusa la monotonia tiraniei bunelor maniere. Salutul domnilor adresat sopilor vecinilor, reverentele pe care fetifele le faceau persoanelor mari erau mai degraba о traducere pariziana a acelui « Noi sintem din acelafi singe ca tine » a lui Mowgli. Dar sa ne intoarcem la vremea cind mama era insarcinatS cu mine. Ei i-a venit ideea sa cheme о verijoara din Essoyes cas-o ajute. Gabrielle Renard avea cincisprezece ani ?i nu-?i pSrSsise niciodatS satul in care se nascuse. Maicile о crescuserS bine. Stia s3 coasa $i s3 calce. Educapa asta religioasS i-o datora tatdui ei care a vrut sa-i faca in ciudS invafStorului laic pe care-1 gSsea infumurat. Educapa maicilor era completata de leepile pe care micupi Gabrielle le primea in sinul familiei. La zece ani, ?tia sa recunoascS din ce an era vinul, s3 prindS pSstravi cu mina fara s-o descopere gardianul, sa pazeasca vacile, sa taie « porcul», sa mearga dupa iarba pentru iepuri p sa adune balegarul cailor care se intorceau de la cimp. Balegarul era о comoara foarte rivnitS. Numai ce cadea jos in chip de gramajoare aburinde ca о mulpme de rivali se aruncau asupra lor cu lopata ?i galeata in mina. Fiecare pu?ti din Essoyes era mindru de balegarul familiei, care trona in mijlocul curpi, ji pnea sa-1 inmul^easca. $i de-aici se trageau luptele eroice din care Gabrielle ie$ea, de obicei, in zdrente dar victorioasa. Maica-sa, pupn sensibila la prada, termina aventura cu о pereche de palme. Miinile mamelor erau repezi in Essoyes. Plozii urlau p nu mai faceau nazdrSvanii. Gabrielle nu-?i incMlfa pantofii decit dimineafa ca sS mearga la maici, iar seara, cind pleca, $e descalfa numaidecit. Cind о intilneau maicile pe ulifS, ii spuneau 233
ca о fetifa care umbld descufia n-are sa ajungS niciodata ca domni- foara Lemercier, mindria satului, care purta voaleta, ifi luase de curind diploma fi avea sa se marite cu un funcfionar din colonii. Gabrielle raspundea ca ea nu voia sa fie ca domnifoara Lemercier. In general, maicile izbuteau sa le dea elevelor о spoiala de buna creftere. Cu Gabrielle insa efecul fusese total. Taica-su era mare vinator. larna, la familia Renard, se minca adesea mistref. Pentru capafina se certau. Ca sa impace pe toata lumea, domnul Renard fi-o lua el in cele din urma. Tntr-o zi, a adus un pui viu de mistref. Puiul a ajuns tovaraful favorit al Gabriellei. Cind a mai crescut, calarea pe el. Acesta pornea in galop pe ulita bisericii fi ajungea sa scape de calareata, care se rostogolea in praf, murdarindu-fi rocbia, fi capata alta pereche de palme. Gabriellei nu-i pasa de loc. Puftii din Essoyes au о fmecherie. Ifi trag incet capul chiar in momentul in care mina ajunge la obraz fi asta mai ufureaza lovitura. Mifcarea asta trebuia sa fie insofita de urlete de pisica sfifiata. Mama, muljumita, ifi vedea iar de treburile ei, cea mai de seama fund aceea de-а povesti vecinelor despre accidente fi boli. Era vorba despre pruncucideri, trupuri de podgoreni strivite sub rotile grele ale cotiugelor, copii inecafi in apele negre dintre stavilarele morii; cu cit era povestea mai groaznica, cu-atita era mai mare succesul povestitoarei. Puiul de mistret al Gabriellei ajunsese un mistref foarte mare fi era cit pe-aici sa spintece burta unei vaci care nu-i placea. A trebuit sa fie taiat fi prefacut in funci fi cirnati. Gabrielle se ducea duminica la biserica cu mama ei, simfindu-se prost in rocbia ei scrobita, fi imparfea anafura. Asta n-o impiedica sa se alalufe puftdor caie-I urinau pe preol in uli[a iniitind strigatul corbului. Essoyes se mindrea cu о veche si solida traditie anti- clericala. Femeile mergeau la biserica, dar barbatii calcau rareori pe acolo. Era unui dintre putinele sate unde se mai obifnuia ca, in vinerea mare, bSrbatii sS se adune in piafa din fata bisericii ca sa manince cirnati. Acest gest simbolic finea sa arate categoric ca depSfisera virsta superstitiilor din evul mediu. Gabrielle a ajuns la Paris intr-o seara din vara anului 1894. Mama о aftepta in Gara de Est. Gabrielle il cunoftea si pe tata, pe care-1 vizuse la Essoyes, dar care pentru moment era la Gallimard, in Normandia. Cind a ajuns la Chateau des Brouillards, a exclamat: « Ce frumoasa gr&dina I $i nu exists balegar I » A doua zi dimineata, nevSzind-o, mama, i-a batut la Ufa. Nici un raspuns. Gabrielle 234
era in stradS, la joacS cu copiii din cartier. S-a gindit c5 e un semn bun. Nu voia sa-i cearS micii ei veri^oare decit s2 se joace cu mine, atunci cind aveam sa sosesc. Caci pentru grija §i hrana copiilor ei nu se bizuia decit pe ea insa^i. Citeva luni mai tirziu, la inceputul iernii din 1895, m-am imbol- navit grav de bron^itS. Era un ger de crapau pietrele ?i zidurile de la Chateau des Brouillards nu insemnau decit о jalnicS aparare contra frigului. 0 saptamina intreaga, mama $i Gabrielle n-au dormit de loc. In timp ce una aducea lemne pentru soba, cealaltS imi punea comprese calde. Trebuia sa fiu plimbat in brate tot timpul caci, de indata ce ma asezau pe pat, ma inabujeam. S-au hotSrit, in sfir^it, sa-i trimita о telegrama tatii, care picta in sud, in la Couronne, aproape de Marsilia, in tovarS?ia Jeannei Baudot, na$a mea, ?i a parintilor ei. Tata $i-a parasit pinzele ?i penelurile, a alergat la gara fara sa-si mai ia geamantanul $i a sarit in primul tren de Paris. Si a ajuns tocmai la timp ca sa le inlocuiasca pe cele doua femei epuizate. Datorita afectiunii lor, cele trei fiinfe m-au smuls intunericului unde in chip firesc ar fi trebuit sa ajung. 0 data primejdia trecuta, nu s-a mai vorbit de loc. FSrS Gabrielle, n-a$ fi aflat nimic despre ea. Daca evoc povestea asta veche, n-o fac din cauza unui interes exagerat pentru bolile din copikria mea, ci pentru a arSta atmosfera din casa noastrS. Marea insujire a tatii ?i a tuturor celor din jur era pudoarea. Tn mod instinctiv, se sfiau de sentimentele prea vizibile. Renoir ?i-ar fi dat viafa pentru copiii sai fara nici о ezitare, dar i se pSrea indecent sa-$i manifeste sentimentele faj:2 de cineva, chiar poate fat2 de el insu§i. Revan?a ?i-o lua in fafa ^evaletului, unde nu inai avea nici о refinere. Cu penelul lui palrunzator $i cald, mingiia cu toata dragostea gropifele gitului, cutele mici de la incheieturile miinilor copiilor sai ?i dezvaluia universului toatS dragostea lui de parinte. Aceasta discufie ascunsa nu se limita numai la sentimentele faf3 de copiii sai. Tot ceea ce-1 impresiona profund era pastrat ca о comoara. Spunea despre Deroulede care aducea in Franfa pufin pSmint din Alsacia: « Asta nu-mi place. Dac3 patriotismul apare ca о publicitate inseamnS ca e foarte prost». Tot flecSrind cu Gabrielle despre Chateau des Brouillards unde mi-am petrecut primii trei ani, nu mai $tiu care sint amintirile mele. Imi spunea c3 nu se poate s3 fi uitat: « Eu mi-aduc bine aminte de nunta lui Auguste Philippe de la Essoyes, cind s-a 235
casatorit cu Virginie Manger, $i n-aveam decit doi ani ?i jumdtate. Numai daca nu ejti prost de tot. Sint unii, ca oile, care nu vdd mai departe de spatele vecinului. — Dar am avut bron?ita aceea la ?ase luni, nu crezi ca eram prea mic? — Cd ai uitat bronjita, ma rog, dar sa uip Chateau des Brouillards !... Nu-fi aduci aminte de bucatdria care era rotunda, ca un fel de turn? $i cit erai de rdu cind te purtam in brafe? ?i fetita din vecini care te numea « micutul Dan frumos »? ?i tu ii zimbeai intizindu-i miinile...» Era micufa Itier, care avea trei ani. Parintii ei, care locuiau in strada Girardon, erau oameni din nord. Domnul Itier lucra la un minister. Era in vremea de glorie a bicidetei. Francezii tocmai descoperi- serd « mica regina» $i porneau pedalind pe drumurile pline de praf. Domnul Itier avea ?i el pasiunea asta nationals pe care i-o transmisese doamnei Itier. De indatd ce aveau putin timp, se urcau pe tandemul lor ?i se napusteau sd descopere noi orizonturi, el in pantaloni 5i ciorapi gen englezesc, ea imbrdcatd cu acel pantalon de ciclistd care fdcea furori printre femeile sportive. Fetifa era cu ei, a^ezatd pe un scaunel din rachitd fixat pe ghidon. Asta il ingrozea pe tata, care-?i petrecea viafa tremurind pentru copii. Intr-o zi, tandemul familiei Itier a derapat. Ei s-au rostogolit intr-o ripd. S-au ridicat plini de vindtdi. Fetifa murise pe loc, avea capul spart. Peste $aizeci de ani, Gabrielle mai era incd foarte mi^catd de aceastd tragedie. « Era atit de drdgutd, cind se apropia in virful picioarelor, de fried sd nu te trezeased, $i-mi murmura la ureche: ,,Arata-mi-l pe micuful tdu Dan frumos !...“ » Eram un copil rdsfajat. Cu toate impotrivirile mamei, Gabrielle md purta tot timpul in braje. Dubla noastrd siluetd, umblind prin Montmartre, era atit de familiard, cd Faivre a fdcut о caricatura reprezentindu-ma in brafele Gabriellei inconjuratd de cumetrele din carrier. In fund, functioneaza ghilotina $i capul unui om se rostogole^te in co$ul cu rumegu§. §1 femeile imi spun fdcind mutre: « Acum e bdiat mare. E cu un cap mai lung ca taied-su !» Dupd moartea micufei Itier, am devenit neprietenos cu lumea care se apropia de mine. Pe copii ii mai suportam oarecum, dar, cind se apropiau oamenii mari, urlam: «Tins Dan», ceea ce insemna: « A indrdznit sd-1 atinga pe Dan ». Dupd zadarnice incercari de a pronunfa numele Gabriellei, am hotdrit, in cele din urma, dupd ce-o numisem Gabi-bon, s-o numesc mai simplu Bibon. Acest nume i-a rdmas pind la copildria 236
fratelui meu Claude care, peste fapte ani, avea s-o boteze Ca pentru tot restul viefii sale. Ca sd meargd de la Chateau des Brouillards in strada Tourlaque inapoi, tata traversa de patru ori pe zi Maquis-ul. Mama, Gabrielle fi cu mine mergeam acolo dupa melci. Expedifia era periculoasa, terenul hind strdjuit de tufifuri salbatice de paducel. Baracile celor care locuiau acolo pdreau indbufite de aceasta vegetate, care pomea din spatele ogrdzii lui mof Gries fi ajungea pi nd la strada Caulaincourt. Actuala avenue Junot era о invalmdfeala de trandafiri. Supraviejuirea acelor bardci, construite chiar de cei care le locuiau, fdrd a se sinchisi de legile de securitate sau de igiena, scdpind de impozite fi de regulamente, se datora faptului ca pamintul argilos nu ingdduia constructia marilor cladin. Proprietarii scoteau astfel cifiva bani din inchirierea terenurilor, de neintrebuintat altfel. Contracted de inchiriere erau pe termen lung, altfel cei care le ocupau nu s-ar fi ostenit sd le clddeasca. Cocioabele lor fdcute din scinduri gdsite printre defeurile de la construcfiile clddirilor vecine reflectau gustul arhitectilor improvizafi, de lagenul«cottage», cu acoperiful inclinat fi cu ferestrele impodobite cu vi{d sdlbatica, pind la cabana fubreda, acoperita in graba cu о bucata de carton unsd cu smoald. Mifuna de animale, pisici, ciini. Un domn bdtrin, imbracat vara fi iarna cu о redingota ponositd fi decoratd cu palmele academice, pregdtea de douazeci de ani un spectacol de bilci, care consta intr-o cursd de care romane unde fobolanii erau cai fi foarecii vizitii: Ben-Hur inainte de cinematograf! Dar dracul il inzestrase cu mania perfecpunii fi numarul lui nu era niciodatS gata. Era respectat fiindcd primea о pensie de la stat. Polina nu calca prin Maquis, nepatrunzind acolo decit foarte rar fi numai pentru motive bine definite, de pilda, cind a vrut sd-i aresteze pe calpuzani. Erau doi tineri foarte bine, gravori de meserie, fi care locuiau intr-una din cele mai elegante case de-acolo, un fel de vild elvefiana, din lemn bineinfeles. Semanasera iarbd in fa(a ufii, sddisera un brad fi construisera stinci din ciment. Fiindcd udau mereu, acest peisaj in miniatura era foarte verde fi putea, la nevoie, evoca о prerie elvefiana. Tata le spunea ca le lipsefte vaca fi ei rdspundeau cd aveau sa se gindeascd la asta. Interiorul casei era decorat in stil elvefian, grinzi vopsite cafeniu, mobild din lemn cioplit fi ceas cu cue, care anunfa orele fi jumd- tafile de ord. Au avut originala idee de a-fi impodobi curtea cu tdldngi pentru vaci, care atirnau peste tot, la ufi, de-а lungul 237
ingraditurii, pe ramurile bradului. Vizitatorii erau insopp de un adevSrat concert de clopote. Era foarte original. Aveau fi un ciine mare, pe care nu trebuia sa-1 mingii. Veneau adesea sa-1 vada pe Renoir, ii admirau pictura fi-i povesteau ca sperau sa capete о moftenire. Polipa, dupa ce trecuse prin grading in sunetele clopotelor, a gasit casa goala. Tinerii fugisera printr-o fereastra din spatele casei, ce dadea intr-o poteca al cSrei capat era in strada Lepic, sub Moulin de la Galette. Ciinele era sa sfifie un agent. Josephine, negustoreasa noastra de pefte, s-a dus sa linifteasca animalul. Tinerii i-1 daruisera cu citeva zile mai inainte, prevazind plecarea lor brusca. S-a gasit tot materialul pentru fabricarea banilor. Se spunea ca facusera peste cinci sute de mii de franci fi ca-fi cumparasera un castel in Elvetia. Bineinteles ca unii ii banuiau fi de homosexualitate. Poetul Jean Lorrain, care ii intil- nise, gasea acuzapa ridicola. Asociapa lor era numai profesionala. Josephine, vecina lor, avea vreo cincizeci de ani. In fiecare dimineata, in zori, se ducea in hala fi se intorcea cu doua cofuri mari pline de pefte. Era scunda fi slaba, cu gesturi repezite, fi-fi striga marfa cu о voce care trecea prin zidurile de la Chateau des Brouillards, ceea ce tatii nu i se parea a fi о mare isprava. Josephine il cunoftea bine, caci tata se oprea citeodata la taifas cind se intorcea seara din strada Tourlaque. Dimineafa, orele lor nu coincideau. In momentul in care tata cobora panta din Maquis, Josephine umbla pe strazile din Montmartre ca sa-fi vinda marfa. Mama ii comanda dinainte peftele care credea ea c-o sa-i placa lui Renoir. Le placea mai ales scrumbia, dar numai atunci cind era foarte ieftina. Asta era dovada ca bancurile pornite din marea Nordului pentru migrapa lor anuala treceau de-a lungul coastelor Frantei. Cind se urcau prejurile insemna ca scrumbiile fusesera pescuite mai departe fi facusera drum lung dupa pescuit. Inainte de-a ma intoarce la Josephine, am sa strecor о informape care mi se pare importanta: anume ca scrumbiile erau coapte pe carbuni de lemn fi servite cu sos de muftar. De altfel, n-am de gind sa sfirfesc aceasta calatorie in trecut fara sa notez citeva din refetele mamii fi sa dau о idee despre regimul nostru alimentar. Josephine locuia intr-o baraca mare din Maquis, destul de darapanata. Gaurile din acoperif erau astupate cu bucap de mufama. Locul ei era mai mare decit al celorlalp. Creftea gaini fi iepuri pe care ii vindea pe linga pefte. Avea fi capre care, spre marea noastra admirape, devorau tufifurile spinoase de pe colina. Anima- 238
lele ei erau tare bine ingrijite. Gabrielle ma ducea adesea s-o vedem fiindca in fafa casei se afla о grSdinS frumoasa de bslegar care ii amintea de Essoyes. Josephinei ii plScea sS-fi sfirfeascS toate treburile dimineata. DupS-masS se odihnea, fScind pe cucoana, primindu-fi vecinele fi dindu-fi cu parerea asupra evenimentelor politice. Trona, alaturi de bslegar, intr-un fotoliu mare, aurit, primit in dar de la una din fiicele sale. Nu-fi ascundea dispreful pentru Republica fi miniftrii ei «aparufi nu se f tie de unde». Dorea sa se intoarca regele, inconjurat de curteni in costume brodate cu peruci albe. « Aceia ftiau cum sa vorbeascS cu femeile ! » Suspina murmurind numele Dianei de Poitiers, al doamnei de Pompadour fi al doamnei Du Barry. « AstSzi, nevestele miniftrilor fac piaja fi discuta despre pretul merlanului ! » Casa Josephinei era plina de mSrturiile de dragoste ale «micutelor». Casetele din argint gravat, cofulefele de lucru acoperite cu satin se invecinau cu scaunele fchioape fi contrastau cu scindurile grosolane ale perefilor. 0 fata era dansatoare la Opera. Avea un prieten in virsta, un cunoscut chirurg, era eleganta cu discrete fi specialists in cadourile utile: veste de linS groasS, cuptorperfecfionat, mafina de fScut inghefata. CealaltS о pornise pe-o cale proastS. Sosea la maicS-sa intr-o caleafcS cu doi cai fi vizitiu in livrea. De la ea era fotoliul aurit fi inelul gros pe care Josephine nu-1 scotea nicicind din deget. Cele douS surori se ocoleau, dar citeodatS intimplarea fScea ca vizita lor sS coincidS. Ajungeau tare repede la injepaturi. Cea cu trSsura insista asupra unei nenorocite grefeli de-а chirurgului care ifi uitase ochelarii in burta unui operat. Dansatoarea rSspundea cu aluzii la anumite rogojini pe care se tSvalise tot Parisul. In momentul in care insultclc urmau sa se transforme in bStaie, Josephine le readucea pe fete la bunul simf cu о ploaie de lovituri de bSf. Umbla dupS ele cu bSful prin casS, prin curte §i in cotef. Animalele participau la pedeapsS cu gSlSgia lor. Tot cartierul era defteptat. Vizitiul in livrea se prefScea cS aranjeazS hatul unui cal. Cearta se sfirfea cu lacrimi fi cu imbrS- fifSri. Hetaira ii propunea dansatoarei s-o conducS acasS. Vizitiul, ceremonies, deschidea Ufa caleftii celor douS fete. Mai ales cStre sfirfitul viefii, in California, ii plScea Gabriellei sS evoce Chateau des Brouillards. « fi-amintefti cind fata Jose- phinei cSlcase intr-o murdSrie de ciine fi vizitiul era scirbit. „Doamna, covorul meu I" Si ea a rSspuns cu mindrie: « Dragul meu, dacS nu-ti place c... va trebui sS-ti cauti alt loc ». $i Gabrielle 239
insista: « Desigur cS-fi amintejti de capul lui de slugS frumoasS. — Tti jur ca nu. » Acum, cind ea nu mai e aici, cine i?i mai aminte^te de Josephine ?i de fetele ei, cine poate sa-mi deschidS о fereastrS spre trecutul care imi apare a?a cum grSdina raiului trebuie sa i se fi pSrut lui Adam, dupS ce gustase din fructul copacului ^tiinfei ? In timp ce Gabrielle imi deschidea ochii spre cunoa^terea lumii, incS relativ inocenta, mama tricota, cosea, cirpea. Tata ci^tiga acum destui bani ca sS putem trSi bine, dar ea era neincrezStoare. Negustorii il rugau neincetat sa revinS la prima manierS, care era la mods. Asta il infuria pe tata. $i nevasta-sa era terorizatS de gindul ca nevoia de bani 1-ar putea abate de la cSutarea statornica a unui {el, pe care ea nu 1-ar fi putut preciza, pe care poate cS nici nu-1 ghicea, dar in care credea din tot sufletul. $edintele de lucru aveau loc in grSdina. Doamna Lefevre, foarte elegants totdeauna, povestea ultima melodramS de la teatrul Montmartre, unde avea о lojS comunS cu Clovis Hugues. Vineri, nimeni nu ?tia de ce, ea i§i scoate dantelele. Doamna Brebant in rochie cu trenS ?i doamna Isembart se alSturau grupului. Doamna Alexis citea povejti de cSlStorie. Finette ?i Falla, culcate la picioarele stSpinei lor, pSzeau obi^nuifii locului de apropierea oricarei fefe noi. Flautul domnului Lefevre avea grijS de acompaniamentul potrivit pentru acele $edinfe cimpene?ti. Duminica atunci cind fratele meu Pierre nu era la Sainte-Croix, se juca «de-а teatrul» cu micufele Clovis Hugues. Se impopotonau cu perdele vechi $i imitau melodramele pe care oamenii mari le vSzusera la teatrul Montmartre. « Pierre va fi actor », spunea mama, care nu ?tia cS ghicise. Un alt col{ din Maquis unde Gabrielle mS ducea adesea era atelierul unui pictor foarte gras al carui nume Gabrielle il uitasc in momentul discu{iilor noastre din California. NevastS-sa era la fel de grasS ca ?i el. Mincau tot timpul nuga. El picta totdeauna acela^i subiect, cavaleri in armura odihnindu-se sub un stejar alSturi de caii lor. Ti explica lui Bibon ca о datS ce pusese la punct acest subiect, eliminase toate gre?elile ?i incorectitudinile, ?i ca oferea astfel clientului garanfia unei perfeefiuni posibile numai datorita acestei specializSri riguroase. « Daca a? schimba subiectul, a? fi nevoit sa iau totul de la inceput! » De pildS, crucea care se vedea la cavalerul din mijloc era neagrS. Multa vreme о pictase cu alb, ceea ce era о eroare cronologicS. In fiecare marfi, pornea pe jos, cu tabloul sub braf, $i-l propunea la diferifi negustori de tablouri. Cind nu-?i fScea treaba cu negustorii de tablouri, se 240
ducea la decorator!, la cafenele, la anumite case rdu famate, chiar p la teatrele ambulante. Era un vinzdtor bun ?i aproape in fiecare sdptdmind vindea cite un tablou pe care il picta din nou a doua zi dimineaja in citeva ore. Alta figura din Maquis care a rdmas in imaginatia Gabriellei: Bibi-pire, un poet famelic. Venea sa-i recite versuri mamei, care ii dadea in schimb о felie de came rece cu castraveciori. Golea borcanul p sticla de vin care se adauga la gustarea asta fdrd pretenfii. Tata, care in timpul acestei vizite era intotdeauna la atelier, 1-a intilnit intr-o zi in Maquis. « Buna ziua, domnule Renoir. Eu sint Bibi-pire, poetul. Patroana ma cunoape bine. — A, dumneata epi acela care imi golepi borcanele cu castraveciori? — Da, ?i profit de ocazie sa va fac о rugaminte. Ar trebui sd-i spune- p doamnei Renoir ca sint prea sarap. Eu nu indraznesc, cdci asta ar putea sa-i jigneasca amorul propriu de autoare. — Muljumesc, a spus tata, am s-o fac negrept.» Gabrielle ip amintea adesea frigul mare din cauza caruia avuse- sem acea pneumonie, care 1-a adus pe tata din sud. « Fintina de linga portari era inghetata. Ара о aduceam de la pompa din colpil strazii Lepic p Tholoze. Asta imi amintea de Essoyes cind mer- geam la pupil din piafa bisericii». §i ap s-a facut cd i-a vorbit prima oara lui Toulouse-Lautrec. « Il cunopeam bine din vedere. Fusese de mai multe ori sa-1 vada pe patron p eu piam cd era un obi^nuit al carbunarului auvergnat din coif...» Tn ziua aceea, prietenele lui, Koudoudja p Alida, femeile din bulevardul Clichy, se strin- sesera intr-un colp cerpnd cepilor de vin fierbinte pupna caldurd ca sa li se mai dezghefe madularele. Nu voiau sd se intoarca in locuinfa lor dur strada Constance unde apa mglupa in ulcioare. Toulouse-Lautrec se simjea foarte bine. A iept ca s-o cheme pe Gabrielle, care intrase la carbunar cu galeata de apa. I-a oferit vin fierbinte pe care ea 1-a primit p i-a vorbit despre tatal lui, « un vagabond mai mare ca el». Nu venise oare batrinul gentilom la Paris de la castelul lui, care se prabupa, aflat la 650 kilometri de Paris, calare pe iapa p fara un ban? Noaptea se culca pe paie alatun de iapa pe care calarea p de la care bea p lapte atunci cind avea. Cind Gabrielle imi spunea povestea, adauga: «Oamenii aveau multa vreme... afara de patron care picta fard incetare!» §i mai spunea: «Toulouse-Lautrec era politicos. Ip scotea intot- deauna palaria in fap nevestei carbunarului. Era curat. Purta catnap alba bine scrobita, citeodata fara cravata. Atunci cind avea cravata, 241
era totdeauna neagrS. Un om ingrijit, vesel fi placut. La inceput, oamenii rideau de el fi-1 numeau bondoc. Lui putin ii pasa. Apoi s-au obifnuit cu el. Te obifnuiefti cu tot». Patronul spunea: « Nu ne mai vedem unii pe altii». Incercarea mea de a va descrie anturajul lui Renoir la nafterea mea ar И incomplete dacS nu v-af prezenta familia Mathieu. Nu e ufor s3-i clasezi. Pot spune ca ei erau niste aristocrap ai prole- tariatului parizian. Domnul Mathieu lucra la terasamente. Era un barbat frumos, de vreo cincizeci de ani, destul de malt, mai degraba corpolent, о fafa rotunda impodobita cu о mustata falnicd. Purta cu mindrie costumul profesiunii sale, pantalonii largi de catifea fi cingatoare de flanela rofie. Doamna Mathieu, Yvonne pe numele mic, era spalatoreasa fi dadea о mina de ajutor la tot felul de treburi casnice familiilor din apropiere. $i ea era о femeie sanatoasa. Vad foarte deslufit expresia ei ascutita, accentuata de un nas ascu- pt fi de ochi negri patrunzatori, sub parul negru cu pupne fire albe. Aveau mai multe fete fi un baiat. Mi-aduc aminte de Odette atunci cind s-a maritat. Era tare frumoasa, dar tata n-o punea nicicind sa-i pozeze fiindca vorbea prea mult. « Dupa doua fedinfe, mi-ar fi dat ea lecpi de pictura ». Vollard a angajat-o sa-i faca curat in casa « fara s2 se atinga de tablouri». Mi-aduc aminte si de Ray- monde care a fost mai legata de casa noastra. Pe cealalta sora, Yvonne, о vedeam mai pupn, caci lucra la un magazin, la fel fi pe Fernand, fiul, care era in marina la Toulon fi venea rareori in permisie. Mie nu-mi placea costumul lui. Mi se parea ca bereta si gulerul desfacut ii aduceau pe marinari la starea de copii mici. Mai tirziu aveam sa-1 admir pe Fernand, cind sora-sa Odette ini-a povestit despie ispravile lui de acrobat. Inainte de a locui in strada Girardon, locuiserS in strada Ravignan, in una din acele case noi cu fase etaje afezate de-а lungul scarilor. Spre partea povimifului asta insemna zece etaje fi locuinfa lor era sub acoperif. Fernand trecea de la о fereastra la alta, se plimba de-а lungul jgheaburilor de pe streafina, se spinzura de picioare asmutind tot cartierul, pina cind intervenea un sergent. « Ispravefte cu acroba- pile! — Fac exercipi. Mai tirziu af vrea sa ma fac acrobat de-a binelea.» Sergentul nu mai ftia ce sa r&spunda fi toata familia, care nu-i putea suferi pe « stidep », ridea pe furif. Domnul Mathieu lucra rareori. Nu era de acord nici cu patronii, nici cu sindicatele. Inainte de-а accepta о slujba, lua о mina de pSmint, il pipdia, il tragea pe nas, fi adesea tragea concluzia: « Sint 242
dezolat, domnule antreprenor, dar eu nu lucrez pe pSmintul acesta! » Cind accepta, din intimplare, Yvonne, nevast2-sa, primea vestea ca pe о catastrofa. Trebuia s-o vezi, la pauza de masa, coco?ata sub greutatea unui co? uria? plin de pateuri, carne rece, sticle cu vin, fata sS uite sticla cu lichior pentru digestie. Domnul Mathieu spunea totdeauna ca datoria unui lucrator era sa se menajeze. Naivitatea lui solemna il incinta pe Renoir care facea in a?a fel ca sa poatS asculta, fara a avea aerul c-o face, discufiile din bucatSrie. Din sufragerie, unde picta adesea, lasind u?a deschisa, nu-i scapa nici о vorba. Mo? Mathieu stralucea mai ales in descrierea indignata a orgiilor la care se dedau calugarifele unei anume manSstiri ?i calugarii unei manastiri vecine care veneau sa le intilneasca, printr-un tunel subteran. Vorbea incet, pompos, ?i pove?tile lui aveau un fel de haz involuntar. Mo? Mathieu avea raspuns la toate. Nevestei lui, care ii repro?a ca facuse о gaura in peretele care despartea locuinta lor de cea a familiei Vari ?i ca astupase gaura cu о farfurie, pe care о da la о parte atunci cind se dezbracau fetele Vari, i-a raspuns mSret: «Doamna, ma documentez !» Fiica-si Odette, care lua lecfii de pian ?i cinta Wagner, i-a spus: « FetifS, ramii la Gounod!» Fata cea mai mica, Raymonde, о micufa pariziana vioaie ?i grafioasS, mo?tenise manierele lui solemne. Avea s3 ne insoteasca in multe cSlatorii. Observatiile ei sSnStoase, ?i de altfel cu desavir?ire banale, pronuntate rar ?i silabisind cuvintele, stir- neau parinfilor mei un ris nebun. Ea nu intelegea reacfia, fund convinsa de faptul ca intelepciunea comentariilor ei era desavir?ita. Unui tinar elegant, care ii oferise о figara de lux in tren declarind ca el nu putea fuma decit figari Abdulah, i-a raspuns: « Afi face mai bine daca v-ap spala picioarele«. Unei camenste din Nisa, foarte eleganta, care se lauda ca urmeaza un regim: « ManincS ca о pasSre, dar se balega ca о camila ». Unui chel prea galant: « Mulfu- mesc, eu nu joc biliard ». Unui befiv care varsa: « Nu mai azvirllfi, curtea e plina ». Despre tatal ei spunea:« E un mare artist, un violonist de mina intii, din nenorocire n-a putut fine niciodata arcu?ul din cauza degetului taiat! » Acest deget pierdut in copilarie ii dadea domnului Mathieu о mare importanfa. « Numai atunci cind a ajuns neputincios, Voltaire a fost intr-adevar mare. » §i a?tepta cu incredere sa-i paralizeze intreaga mina pentru a ajunge ca Vol- taire. Domnul Mathieu era, in acela?i timp, antimilitarist ?i anti- german. Ti spunea tatii: «Wagner al dumitale о sa-fi faca festa intr-o zi». Pretindea cS nemfii erau cu tofii homosexuali. « Dadi 243
fetele mele au chef s3 mearga in Germania, le voi da incuviin- (area, dar fiului meu Femand niciodatS ! » Explica ca regele Fre- deric al II-lea impusese pederastia tuturor prusacilor. In caz de raz- boi, domnul Mathieu ftia cum sa opreasca «hoardele teutone» la granifS: « 0 sa le opunem bariera demnitatii noastre ». Familia Mathieu ii placea tatii, fara indoiala pentru ca reprezenta destul de bine poporul de rind din Paris, atit de abil in a masca micimea unei viep grele sub bogSpa vocabularului. Renoir spunea: « Mindria lor nu e simulata. DactS ar fti sd-fi piece spinarea, poate ca ar fi bogati ». La inceputul anului 1895, Renoir care se dusese sa picteze alaturi de Cezanne in sud, a aflat despre moartea Berthei Morisot. A fost о mare lovitura pentru el. Din top camarazii luptei de la inceput, era pictorul cu care pastrase cele mai strinse legdturi. In viaja marilor creatori caup momentele esenpale. Pierderea asta a fost unul din momentele esenpale din viata tatii. « La inceput am fost un grup. Stringeam rindurile fi ne incurajam unii pe altii. $i, intr-o bund zi, n-a mai ramas nimeni. Ceilalp au piecat. Asta ip da amejeli I » Nu numai moartea ii imprdftiase pe impresionifti. Incetui cu incetui, din cauza gusturilor diferite, intilnirile s-au rdrit. Mediterana il atrdgea din ce in ce mai mult pe Renoir. Monet nu mai parasea Normandia. Pissarro venea adesea la Eragny, in Oise, unde se ocupa de gravurd cu fiul sau Lucien. Cind venea la Paris, era prea ocupat cu expozipile sale ca sa mai aiba timp sa ajunga la Chateau de Brouillards. A venit, о data, inainte de naf- terea mea, fi a ramas cu mama о parte din zi. Trecea printr-o perioada grea dar nu vorbea despre asta. Mama spunea despre el: «Era intr-adcvar elegant.» In schimb ii vorbise indclung despre cautarile lui tehnice, despre Seurat fi despre poantilism. Sisley raminea credincios padurii tineretii lor si picta la Moret, la zece kilometri depdrtare de Fontainebleau. Sanatatea ii era fubredd. Degas era suparat pe Renoir, ii reprofa glumele pe socoteala anti- semitismului sau. far Cezanne nu facuse niciodata complet parte dintre «intransigent » epocii eroice. Adinca prietenie care il lega de Renoir avea alte temelii, pe care voi incerca sa le definesc. Cind Renoir a primit telegrama mamii care ii aducea vestea morpi Berthei Morisot, era cu Cezanne departe pe cimp fi lucrau amindoi dupa acelafi motiv. Tata fi-a strins lucrurile si a fugit la gara fara sa mai treaca prin Jas de Bouffan. « Aveam impresia ca md aflu singur intr-un pustiu. Mi-am revenit in tren, gindindu- 244
ma la maica-ta, la Pierre si la tine. In asemenea mornente, e bine sa fii casato- rit fi sa ai copii.» Berthe Morisot, inainte de a muri, il rugasc sa se ocupe de fiica ei Julie, care avea pe atunci faptesprc- zece ani, si de nepoatele ei Jeanie fi Paule Gobillard. Paule, ceva mai mare, s-a ocupat de organizarea casei Manet, astfel numeau panntn mei casa cea mare din rue de Villejust, de la numarul 40. JeaniA avea sa se casatoreasca cu Paul Valery, de aici vine numele nou al strazii. Paule, jucindu-fi pina la capat rolul ei de sora mai mare, nu avea sa se marite niciodata. Julie, fi ea pictorita, avea sd se marite co Biclui'ul Rouarl. Iiica de pe pnid Iraia Berthe Monsot, cercul Manet fusese un eentru de autentica civilizatic pariziana. Tata care, dupa ce imbatrinise, se ferea ca de ciuma de societatile artistice si literare, petrecea cu placere о ora, din cind in cind, in rue de Villejust. Nu intelectuah intilneai la Berthe Morisot, ci numai persoane simpatice. Mallarme era unul dintre obif nuipi casei. Berthe Mori- sot era un magnet cu totul special. Nu atragea decit ceea ce era de cahtate. Avea darul sa netezeasca coljurile. «Linga
ea, chiar ?i Degas devenea amabil. » << Micufele Manet » au dus mai departe tradipa. Intrarea lui Rouart, apoi cea a lui Valery, in familie au contribuit la consolidated tradijiei. Cind md due sd le vizitez pe bdtrinele mele prietene, am senzatia cd respir un aer mai subtil, un curent intirziat al brizei care adia peste salonul lui Manet, о rdmd^itd a acelei adieri a Parisului care racorea Agora. Mamii i-a venit ideea sa le apropie pe « micutele Manet» de Jeanne Baudot. Acesta a fost inceputul unei prietenii eterne. Datd fiind credinta lor intr-o viatd viitoare, imi pot permite sa intrebuinfez acest adjectiv. Paule Cobillard nu mai e aici ?i naja mea a murit nu de mult in casa din Louveciennes cumparatd de pdrinfii ei la sugestia tatii. Pina in cea din urmd clipd, a privit un Renoir care md infdti?a la jase ani. Fiecare din tablourile ei e un cald omagiu adus lui Renoir, singura dragoste din viata ei. Relafiile dintre tata $i na?a mea au rdmas pe un plan pur spiritual, a?a cum fuseserd ?i relatiile dintre Renoir ?i Berthe Morisot. Imbdtrinind, prietenia cu femeile era din ce in ce mai mare. Tata pleca in cdld- torie cu Jeanne Baudot, dormeau amindoi in hanuri prin sate, se refugiau pe la ferme atunci cind ii prindea ploaia; rideau mult; pictau tot timpul ?i devorau mincarea tdrdneascd. Atunci cind avea timp, mama mergea ?i ea cu ei, deji eram copil mic. Dupd moartea Berthei Morisot, mama le-a luat pe micufele Manet la Essoyes. La Treboul, aproape de Douamenez, unde ne-am dus toatd banda ca sd petrecem cea de-а doua vard din viata mea, mama a inchiriat о veche cdsufa bretona unde in mijlocul buedtdriei era о baltd « pentru ra{e, iarna 1» Exista о gaura in perete pentru ca pdsdrile sd poatd intra ?i ie?i. Te spalai la puful din curte ?i mincarea se fdcea in vatra mare de linga Lalla. « Tntr-o dimineata, mi-a povestit Gabrielle, am fost treziji de о harmalaie mare. Femeile din Treboul se adunaserd pe drumul care ducea spre marea dezldnjuitd. Glasurile lor intre- ceau valurile. Urlau cuvinte sdlbatice intr-o limbd misterioasd, fara indoiald, aceea^i de pe vremea druizilor. Tn ajun, bdrbatii lor se imbarcaserd spre Terra-Nova, impleticindu-se, befi morji, abia tirindu-se pind la vapoare.» Altd poveste de-а Gabriellei: « Fetele se duceau sa se roage la statuia Sfintului Petru avind о cheie $i cerindu-i sd le trimitd sofi. Dacd Sfintul nu le implinea dorinfa, ele se intorceau ?i-l loveau cu cheia. Statuia era mutilatd ». Adesea Julie Rouart si Jeanie VaUry imi vorbeau despre tata. Tmi spuneau cit de vesel era ?i cit de comunicativd era veselia lui. 24<5
Evocau ardoarea lui de-a picta, fara « complexe », fara « stSri sufle- testi », cel pu|:in in aparenta. Afa se petreceau lucrurile fi cu Bazille, Monet, Berthe Morisot, Pissarro, Sisley fi primii tovarSfi. Unul din ei dadea peste un motiv fi-fi afeza f evaletui; ceilalti il urmau fi trecatorul se oprea mi rat in fafa unui grup de domni cu barba care, cu privirea apntita fi mintea incordata, la sute de leghe de preocuparile materiale, puneau mici pete de culoare pe pinzele lor. Si pentru a intan ciudSjenia spectacolului, adesea о femeie in rochie deschisa, Berthe Morisot, facea parte din trupa. De curind, nafa mea Jeanne m-a dus sa vizitez о poenifa, din padurea de la Marly, unde pictase alaturi de Renoir. « Tatal tau se oprea ca din intimplare. Daca incepea sa fredoneze, insemna ca-i place motivul. Tfi desfacea fevaletul fi eu faceam la fel. Dupa citeva minute, pictam ca nifte turbafi.» 0 alta trasatura caracteristica a prietenilor lui Renoir era felul in care se foloseau in comun de locuinte. Daca tata avea chef s3 picteze la Jara, gasea foarte firesc sa descinda la Gallimard in Nor- mandia, la Berthe Morisot in Mezy sau la Cezanne in Jas de Bouffan $i sa picteze acolo. Ti lasa cu placere atelierul sau Jeannei Baudot, care se servea de el cind noi piecam in cdlatorie. Tfi imprumuta neincetat locuinta prietenilor. Berthe Morisot i-a facut tatii un dar postum in persoana lui Ambroise Vollard. Ghicise ca acel straniu persona] era un geniu in felul lui fi ii vorbise de el. Era in 1895, inainte de plecarea tatii in Aix. Moartea Berthei Morisot a intirziat vizita protejatului ei, care s-a prezentat la Chateau des Brouillards toamna. latS in ce fel descrie acest eveniment in cartea lui Viafa si opera lui Pierre-Auguste Renoir: «Dorcam sa aflu cine pozasc pentru un tablou de Manet pe care il aveam eu. Era portretul unui bSrbat in picioare in mijlocul padurii din Bois de Boulogne... Mi se spusese: „Renoir trebuie sa ftie cine e.“ M-am dus sa-1 caut pe Renoir, care locuia in Montmartre intr-o cladire veche num it 3 Chateau des Brouillards. In gradina, о slujnica, avind aerul unei figSnci, de-abia ma poftise sa aftept, arStindu-mi coridorul casei, ca fi sosi о tinara doamnS, avind rotunzimea fi bonomia unor anume pasteluri ale lui Perroneau reprezentind burgheze din vremea lui Ludovic al XV-lea. Era doamna Renoir.» Acum iatS acelafi eveniment — sosirea lui Vollard la Chateau des Brouillards — povestitd de Gabrielle. Ati ghicit c3 ea era (iganca din povestea precedents. « Eram in gradina cu tine. Tu te 247
jucai trSgindu-mS de p2r. Un individ malt, slab, cu barbufa, m-a strigat peste zid. Voia sa vorbeasca cu patronul. Imbracamintea ii era destul de ponosita. Fafa foarte inchisa ?i albul ochilor Я faceau sS semene cu un figan, in tot cazul cu un sAlbatic. Am crezut cd era un negustor de covoare ?i i-am spus ca noi nu avem nevoie de nimic. In acest timp a aparut patroana ?i 1-a poftit inauntru. A spus ca venea din partea Berthei Morisot. Tti facea mila in a?a hal ca patroana i-a oferit tarta cu struguri ?i о сеанса cu ceai. Dupa aceea a coborit patronul. Lucra cu una din micujele Lefevre in atelierul de sub acoperi?. » Tata a fost foarte placut impresionat de о anume trasatura « moale » a noului venit. « Avea aerul obosit al unui gene- ral cartaginez.» A fost ?i mai placut impresionat de atitudinea lui in fata celor citeva pinze pe care i le-a aratat. « Oamenii judeca, gasesc comparatii, fac sa defileze in vorbele lor intreaga istorie a artei inainte de a emite о parere. Acest tinar statea in fafa picturii ca un ciine de vinatoare in fafa pr3zii.» Tata ar fi vrut sa-i cedeze citeva pinze, chiar ?i dupa ce Vollard, cu prefacuta lui inocenfa care avea sa devina celebra, ii marturisise ca nu putea sa le plateasca, dar se temea ca sosirea unui asemenea rival sa nu fie prost vazuta de mo? Durand. « Vollard avea aerul ca picotejte tot timpul. Totuji ochii ii stra- luceau in dosul pleoapelor pe jumatate inchise. » Citeodata dormea de-а binelea, in timpul unei reprezentatii de teatru sau a unui dineu, a unei conversatii mondene sau estetice. Printr-un mister, nedesco- perit nicicind, de indata ce avea sa se intimple sau sa se spuna ceva interesant, se trezea, casca ochii mari ?i deschidea bine urechile. Avea darul dea-?ideruta adversarul cu intrebari, pe jumatate naive pe jumatate ticluite. Citeodata uita cu cine are de-а face ?i ?i inccrca metoda cu Renoir. « Spuneti-mi, domnule Renoir, la ce serve?te pantalonul jupon... ? » facind aluzie la un nou accesoriu de moda femeiasca, subiectul de discufie intre modele. «Pentru cai!» r3spundea tata nerabdator. §i Vollard tacea mile zece minute. T?i incepea toate frazele cu « spunefi-mi.» Se a?eza totdeauna in acelaji fotoliu, evitind sa priveasca la pinza pe care о dorea. Trebuie sa spun ca tactica asta era comuna tuturor cumparatorilor de tablo- uri. « Spunep-mi, domnule Renoir, de ce turnul Eiffel este din her ?i nu din piatra, ca turnul din Pisa. » Renoir nu raspundea. Vollard adortnea din nou ?i se trezea cu alta intrebare. « Spuneti-mi, dom- nule Renoir, de ce nu exista curse de tauri in Elvepa?... cu vacile lor... » 94»
Dar sd ne intoarcem la acea primd intrevedere, cind tata a avut excelenta idee sa-1 indrepte pe Vollard asupra lui Cezanne, care, dezgustat de Paris, nu mai iefea din Aix. « Am ce minca fi mai da-i dracului pe top!» Renoir a avut intuipa ca acest Othello ar putea avansa cu douazeci de ani un succes inevitabil. Vollard cunoftea bineinteles pictura lui Cezanne. S-ar putea ca Renoir sa fi fost acela care 1-a fdcut sa-i cunoasca valoarea « nedepafita de la sfirfitul artei romane ». In asemenea discupi uita cu totul cd mai exista fi el. Simbdta seara, fratele meu Pierre se intorcea de la Sainte-Croix, imbrdcat cu uniforma care nu ma uimea inca. Numai ce ne imbrapfa fi dispdrea pe urmele micutelor Alexis, Clovis Hugues, Lefevre sau Isembart. Citeodata ne duceam duminica la Louveciennes. De la moartea bunicului, bunica locuia impreuna cu Liza fi ginerele ei Leray in casa de pe drumul spre Saint-Germain. Din trupa facea parte tata, care se oprea la fiecare dugheana, visa in fata marfii proaste de prin bazaruri, sau se mira in fafa numelor produselor de frumusefe din vitrinele coaforilor. Reclame care se adresau fard rufine stupizeniei publicului, paste de dinp care preschimbau dintii in perle, vopsele care dadeau din nou parului infapfarea de la douazeci de ani il cufundau intr-o dulce ilaritate. Ne ajungea fdcind citiva pafi mai mari fi-i povestea mamii ce vdzuse. Mama fi Bibon incercau sd profite de diversiune ca sd ma puna jos.« Ai picioa- re ca sa umbli cu ele. » Eu mormdiam, exageram incetineala, eram tirit fi in cele din urmd trebuiau sd se hotarasca sd ma duca in brafe. Pierre, ignorind aceste imprejurari, mergea cu cipva pafi inaintea noastrd, comentind un vers de Racine unei tinere vecine pe care mama о invitase. La doisprezece ani, fratele meu mai mare le impre- siona pc fete cu acca gravitate sinccra care a stat pcatc la baza talcn- tului sau de actor. Ca sd mergem la gara Saint-Lazare, in general traversam Maquis- ul, coboram pe strada Caulaincourt fi о porneam pe strada Amster- dam. Totdeauna aduceam о bucatd de brinza de la Granger, vreun pateu de la Bourbonneux sau un ppar afumat de la Chatriot. Tndatd ce ajungeam, eu ii ceream mdtufii Liza sd md dued sd vdd iepurii. Renoir se urea la etajul intii fi avea lungi discupi cu mama lui. Ti povestea despre calatoriile sale. Ea regreta cd nu cunoaf- te Italia, Spania, Algeria fi fdrile din sud. Anglia nu-i spunea nimic. «Prea mulp carbuni.» Cind credea cd afteptase destul, amintea de ora mesei, lovind cu bastonul in podea. Mai aud inca acele lovituri regulate, pe care mai tirziu aveam sd le asemuiesc 249
cu cele de la teatru care anuntau ridicarea cortinei 51 mi se intimpld sd visez la ochii albajtri ai Margueritei Merlet, bunica mea. Seara ne intorceam incarcafi de legume ?i fructe, darurile Lizei, Care era mindra de livada ei. La intoarcere, luam trenul din Marly pentru ca drumul pe acolo cobora. Mama obosea repede. Prima parte a cdlatoriei decurgea bine. Dar, о data ajunji la Paris, urcu?ul strazii Amsterdam era mai pu{in placut. La ultimele sute de metri ale asaltului colinei Montmartre, mama, Gabrielle ?i Pierre aveau mare chef sa azvirle darurile Lizei in riu. Adesea, Renoir m3 lua din bratele Gabriellei ?i, lipindu-md de umarul lui, о pornea inainte. Cind ceilalti ajungeau la Chateau des Brouillards, ma gaseau a?ezat pe banca din gradina lingd vreo vecina. Tata disparuse in atelierul sau $i compare о veche schija din Louveciennes cu impresiile zilei. Intr-o frumoasa dupd-masd de vara, Liza a venit sa ne aduca vestea morjii bunicii Marguerite Merlet. Parintii mei lipseau. Vestea m-a lasat rece. Eu rideam, fericit c-o vad pe matu^a-mea, care spunea intr-una: « El nu pricepe, e prea mic.» Veselia mea ii rupea inima. A pronuntat chiar cuvintul « orfan ». Gabrielle a lini$- tit-o amintindu-i cd eu nu eram decit nepotul $i, compatimitoare, i-a oferit din tarta cu cap^uni pe care Yvonne Mathieu tocmai о scotea din cuptor. Cele trei femei s-au infruptat cu placere ?i, ca sd alunece mai bine, Gabrielle a scos din pivnijd о stick de vin din Essoyes. Liza ii aducea fratelui mai mic un ?al cu flori care fusese al Margueritei Merlet. Tata se afla la Bayreuth, fringindu-si mii- nile de nerabdare in fata Nibelungilor. «Nimeni n-are dreptul sd-i plictiseasca pe oameni in asemenea hal. Aveam chef sd strig: Destul cu geniul I » Mama se dusese la Essoyes ca sa cumpcre casa vccind cuanoastrd. Aceastd achizipe ar fi permis sd se transforme cele doud camere de la parter intr-un atelier. Visa sd-1 pdstreze pe soful ei la Essoyes in timpul lunilor de vard. Nu din patriotism local, ci numai din cauzd cd mincarea de la hotel nu-i mai pria lui Renoir. Sau ghicea poate ca timpul calatoriilor trecuse. Calmul senin care se degaja din ce in ce mai mult din tablourile sofului era un apel la о viafd lipsitd de agitate fizica. Singurul lucru de care ii era fried lui Renoir era prezenfa soacrei. « 0 pisdloagd.» I?i aproba in totul socrul, a edrui poveste am sd v-o spun in citeva cuvinte. Asta se intimpla cdtre 1865. Domnul Charigot era podgorean $i stdpinea citeva din cele mai bune vii de-acolo. Vindea bine vinul, avea о casd frumoasd, lucra din greu 250
fi era fericit cu nevasta lui. Ea era frumoasd, gatea bine fi avea mare grija de casa, о clddire frumoasd cu colturi din blocuri de piatrd fi podele de stejar strdlucind ca oglinda. Podelele erau mindria doamnei Charigot. $i tot ele aveau s-o piarda. Statea ore intregi sd le lustruiasca. Seara, cind se intorcea barbatul de la vie fi lasa urme de noroi pe aceasta suprafata imaculata, i se stringea inima. Tntr-o zi, i-a spus frumos. El fi-a fters ghetele de lespedea mare care tinea loc de prag la Ufa fi s-a dus sd-fi puna pantofii de casa. I-a fScut aceeafi observafie fi a doua zi, apoi a treia zi. Afa au dus-o о vreme. Barbatul era rabdator de fa{a cu micufa Aline, copilita care zimbea fara sa infeleaga. Intr-o zi, cind incdlfamintea era mai murdara ca de obicei, n-a mai afteptat reproful bunicii mele. A pretins cd uitase sa-fi cumpere tutun fi a piecat din nou. $i nu s-a mai oprit decit atunci cind intre el fi nevastd-sa s-a aflat oceanul Atlantic. Verii mei americani sint stranepopi lui. Domnul Charigot a desjelenit paminturi fi a construit una dintre primele ferme din valea riului Rofu in nordul Dakotei. Afara de el $i de un calugar iezuit, singurii lucuitori ai locului erau indienii. S-a intors ca sa se lupte cu prusacii in 1870, a fost ranit f i s-a ina- poiat in Jara al carei pionier se putea considera de drept. BunicS- mea a vindut casa fi a piecat la Paris cu fetifa. Bunicul meu s-a recdsdtorit cu о tindra de origine canadiana. Tntr-o zi, vdrulmeu Eugene, care venise sd-fi petreaca vara la Essoyes, a avut un acces de galanterie fi i-a propus bunicii Melie sd-i aranjeze un morman de lemne pe care tocmai i-1 adusese un pddurar. El, care nu dusese nici mdcar un pachet in viafa lui, s-a apucat sd ingramadeascd butucii sub privirea necrutdtoare a batrinei doamne. Deodata i-a spus: « Ai aranjat foarte prost, ai amestecat butucii mari cu cei mici. — Avefi dreptate», a rdspuns Eugene calm. A deschis bratele, a Idsat sd-i cadd incdrcdtura fi s-a dus acasd sd tragd un pui de somn. Aceasta micd anecdotd completeaza schita drdgutei dar insuportabilei doamne Charigot. latd doua scrisori ale mamei cdtre tata. L-am uitat pe Quiqui, dar ei mi-au vorbit adesea despre el. A fost, pare-se, о corciturd de fox-sirmos fi un ftrengar nemaipomenit, in nici un caz micuful fi drdguful pechinez din Dejunul visla§ilor. Dragul mea prieten, Quiqui a marit. A avut spasme. S-a prSpSdit in jumdtate de отй. Sint dezolatS. Cred ей eu port ghinion animalelor. A$ urea зй-l 251
impdiez. Am sd-l consult pe Lestringuez. 0 sa coste 35 de franci. Te imbrdtifez, Aline Miercuri seara Dragul meu prieten, Gaura din atelierul tau incd nu s-a reparat. Lucrdtorii trebuiau sa vind luni, dar aveau о nuntd. Marti a fost sdrbdtoare. Azi a plouat toata ziua fi acum afteaptd si se facd frumos. Sper ca totul si fie gata totufi cind ai sa te intorci tu. I-am aratat desenul patului tau domnului Charles. 0 sd-l facd la intoarcerea ta, caci are nifte obser- Vafii. §tii ей e greu de cap. Nu vdd ce gdsefte el prea inalt. 0 sd vd infelegefi amindoi. Nu ftiu dacd voi avea destui bani ca sd-mi ajungd pind la sfirfitul lunii pentru cd trebuie sd mai cumpdr ptnzd. Nu e destuld pentru a se confecfiona perdelele mari de cele doud parfi ale marelui vitraliu unde pdtrunde soarele. Dd spre apus, cred. Domnul Charles n-a infeles ей trebuiau puse fi acolo. N-ai spus tu afa ? Perdelele de stambd de о parte a bimei fi cele de pinzd de cealaltd parte. Af putea cumpdra exact materialul care lipsefte. Am gdsit un negus- tor care vinde cu bucata. Numai cd am fi cheltuit patruzeci de franci pentru tine fi md tern cd n-am sd am destui bani ca sd cumpdr pinza. Dacd nu te intorci pind la sfirfitul lunii, trimite-mi bani, te rog. Spune-mi. sdrmanul meu drag, dacd nu fi-efrig la Dieppe. La Paris inghefdm. Lucrezi mult? Portretele tale Vor fi gata in curind? Of, ce lungd e luna. Cdldtoria din iama asta mi s-a parut mai scurtd decit aceste doud sdptdmini care s-au scurs. Scrie-mi mult fi dd-mi vefti despre sandtatea ta. Te tmbrdfifez, Aline « CalStoria din iama asta» trebuie sS fie aceea de la Beaulieu- sur-Mer in timpul careia a avut loc incidentul cu anghinarea, relatat mai inainte. 252
Renoir se opunea oricdrei incercdri de a-i instrui pe copiii mici. Voia sd stabileasca ei singuri primele lor relafii cu lumea. Accept a, la nevoie, sd se puna aloes pe degetul mare al copila^ilor, nefiind de loc sigur ca nu e vorba de un abuz de putere. Se contrazicea, de altfel, cind insista asupra calitafii culorilor $i obiectelor care trebuiau sa se afle in jurul copilului. Aceste recomanddri nu aveau nimic teoretic. Dar s-ar fi opus unui mediu « artistic ». Ceea ce tata dorea sd fie in jurul nostru nu erau decit cinstitele ?i bunele obiecte uzuale, pe cit era cu putinjd fara sa fie fabricate in serie. Astazi aceasta condifie ar constitui un mare lux. Dorea ca ochii noilor nascuti si se odihneasca pe rochiile deschise ale femeilor, pe pereti veseli §i nu monotoni, pe flori, pe fructe sau pe chipul unei mame sana- toase. Totu?i, dezaproba obiceiul unor anumite regiuni meri- dionale unde se agata de marginile leaganelor obiecte stralucitoare, avind convingerea cd aceste finte prea apropiate puteau sa-i faca pe copii sa se uite chiori§. Era contra mi^carilor bru?te, a contras- telor violente, a luminii artificiale prea strdlucitoare, prea aproape de ochi, sau a intunericului total. Noi aveam veilleze in camere. Se temea de zgomotele exagerate, de tunete, spunind ca diminueaza subtilitatea auzului. Inamicul numarul unu al lui Renoir era alap- tarea artificials. « Nu numai pentru cd laptele femeilor e pentru copiii lor, ci ?i pentru ca sugarul sa-?i vire nasul in sinul mamei sale, sd-1 aspire ?i sa-1 pipaie cu minufa lui. » Copiii crescufi cu biberonul, dupd parerea lui, deveneau bdrbati carora «le lipse?te blindefea, ni^te izolati care vor avea nevoie de droguri ca sa-?i calmeze nervii, mai rau chiar, ni?te animate salbatice, gata oricind sd creada cd vrei sa le ataci.» Tata insista asupra nevoii pe care о au pruncii dc-o protccfic animala, de caldura unci plapumi vii. « Daca ii lip- sim de ea, pregatim generapi de detracati. » Dupa el, о femeie care nu-?i hranea pruncul la sin merita cele mai mari pedepse. Intr-o zi, a numit-o pe una din ele « mai josnica decit о prostituata », dar ?i-a retras repede cuvintele, amintindu-§i cd el cunoscuse pros- tituate foarte onorabile si cu adevarat devotate copilului. Alta regula a lui Renoir privind cresterea copiilor mai mari era sa nu la$i mobile cu colfuri ascufite la indltimea capetelor lor. Cel dintii lucru pe care il facea, intr-o locuinta noua, era acela de-a rotunji colturile placilor de marmura ale ?emineurilor cu lovituri de ciocan, Dupa aceea le rotunjea cu glaspapir. Facea treaba foarte frumos. Colturile meselor aveau aceea^i soarta, numai ca intrebuinfa un fierastrau. Interzicea sa se dea cu ceara pe jos, 253
cerind ca podeaua sd fie spdlata cu apd. Nu putea suferi cazile din porfelan lustruit: « Calci ca pe coajd de portocala ?i-p crapi capul. » Ne alegea el singur periile de dinp, cautindu-le foarte moi, ca sd nu se strice emailul. Pentru tata, orice rana, once violenfa impusa corpului omenesc, insemna о scddere care adesea putea anula о parte a valorii acelui corp $i chiar a spiritului. Credea cd fizicul este strins legat de psihic. Recomanda sa nu fie lasate copiilor ace, cupte, chibrituri, pahare, ?i sd se acopere cu о plan?eta partile de jos ale usilor-ferestre. Acasa la noi era interzisa apa de Javel1. Ca sa justince aceasta hotarire fafa de doamna Mathieu, care о considera drept о mdsura retrograda, Gabrielle i-a povestit о intimplare care m-a facut sa am co^maruri. La Essoyes, un muncitor de la joagar, intorcindu-se acasa dupa ce inghipse citeva paharele $i dorind sd mai inghita unul, bause din prima stick pe care о nimerise 51 §i-a dat seama prea tirziu ca nu era vin. Era apa de Javel. A murit in chinuri groaznice «vdrsindu-51 matele peste tot!» Chiar cele mai inofensive produse pentru curafat sau farmaceutice: ceara Lion Noir, gudron de huila Le Boeuf, sublimat corosiv, apa pentru arama numita Brillant Beige, trebuiau pnute departe de bucatarie. Pentru alamuri, Renoir spunea ca e buna cenu^a de la ^emineurile noastre unde nu se ardeau decit lemne. Doamna Mathieu ?i Gabrielle nu-1 ascultau spunind ca asta nu le face sd luceasca tare. Lucrurile din email erau si ele proscrise din pregd- tirea hranei. lata о poveste a tatii despre ele: lua masa cu Gallimard intr-un mare hotel din Nisa ?i comandase ochiuri. Deodata a simtit in gura ceva tare. Era о bucata de email cit un ban $i subtire ca о lama. Un copil, mai pupn prudent decit о persoana in virsta, ar fi putut s-o inghitd riscind о pcrforarc a intcstinului. $cful bucatar a luat delicat corpul delict ?i a spus: « A$a se intimpla mereu. Emailul platourilor noastre nu fine. Cred ca am dat peste о serie proasta ». Numai cind am implinit trei ani, i-a dat voie Gabriellei sa ma duca la teatrul de papusi. Ne-a sfatuit sd nu mergem la cel din Champs-Elysees, ale carui personaje imbracate in matase prea ppatoare il iritau, ci la teatrul de la Tuileries, care pastrase buna tradipe lyoneza. Prima reprezentape la care am asistat a fost pentru mine о experienfa pe care n-am s-o uit niciodata. Cortina, pictata conform tradipei — imitind о draperie rosie si aurie, ma hipnotiza. 1 Se folosepe mai ales in spaltttoriile publice, ca detergent 51 decolorant. 254
Oare ce mistere ingrozitoare avea sa ne dezvaluie? Orchestra era compusd dintr-un acordeon, al carui sunet pitigaiat facea aftep- tarea fi mai insuportabild. Cind s-a ridicat cortina fi a apdrut о piafa public^, nu m-am putut fine fi am facut pipi in pantaloni. Sa marturisesc oare cd acest criteriu imi servefte fi azi la prefuirea calitafii dramatice a unei uverturi? Nu pretind ca ajung pind la fapt, ci la о anumitd dorinfa, controlabila din fericire, ca о voce launtricd се-mi spune:« Atenfie, iatd о uvertura mare.» I-am martu- risit aceastd sldbiciune tatii, care mi-a raspuns:« Eu la fel!» Am sim- tit impreuna aceastd delicioasa senzafie la reprezentafia cu Petrufca. Lui Renoir ii pkcea teatrul de papufi din Lyon fiindca era credin- cios originilor sale. $tim ca el nu credea in traditia care se preda in fcoli $i care nu are de la traditie decit numele. Dar aprecia trdi- nicia hranei bazatd pe resursele fi obiceiurile unei regiuni. Decorul teatrului de pdpufi lyonez reprezenta cheiurile riului Saone cu casele terne, turtite, cu ferestrele ca nifte gauri, monotone, fara sculpturi fi pervaz, fi personajele in costume gri-inchis sau maro — culoarea cerului din Lyon — Guignol cu bicornul lui fi cu conciul, Gnaffron cu caciula de bland i se pareau a constitui un spectacol demn de un copil mic, ceea ce la el nu era un compliment neinsemnat. Adesea prieteni carora le povestesc amintirile mele fac observapa ca о asemenea educatie nu-1 pregatea pe copil pentru lupta exis- tence!. Au dreptate, tata nu tinea sa faca din noi nifte luptatori. Parinfii ne-au inarmat contra nenorocirilor invatindu-ne sd ne lipsim de luxul material, chiar fi de confort. « Secretul e sa ai nevoi pufine.» Frafii mei fi cu mine am fi putut trai cu supa de varza intr-o baraca fi am fi fost foarte fericifi acolo. Ne era interzis sa nu ne placa << tot ceea ce se maninca de obicei ». Daca unui dintre noi nu se atingea de о mincare cu fasole, putea fi sigur ca va primi fasole, fi nimic altceva, la toate mesele pina cind о minca cu placere. Aceasta severitate nu era motivate numai de dorinfa de a ne face existen(a mai Ufoara, dar fi de faptul ca, pentru Renoir, una dintre trasaturile caracteristice ale educafiei proaste era aceea de a fi mofturos la masa. Cred ca ar fi acceptat mai degraba sa ajungem nifte cerfetori decit nifte «badarani». La noi in casa aveam lampi cu ulei, pe care un copil le poate scapa pe jos fara riscul unui incendiu. Erau tare complicate. Fun- cponarea lor cinea de о pompa pe care trebuia s-o minuiefti tot timpul. Lumina lor era blinda fi-1 mulfumea pe Renoir, care dorea totdeauna sd apere ochii copiilor fi pe ai sai. Numai cind am inceput 255
s5 judec, am trecut la ISmpile cu gaz. Cind fratele meu Claude nu putea fi inca stSpinit, aveam electricitate. «Cu un abajur bun care s3 impiedice lumina sa-fi intre in ochi, e tot ce poate fi mai sigur.» V-am povestit ca, pe cind Pierre era mic, pSrintii mei veneau s3-l vada dormind in pauzele spectacolelor la care se duceau. Dupa ce ne-am mutat in strada La Rochefoucauld, au simplificat treaba neducindu-se nicaieri, seara. N-au parasit regula asta decit atunci cind am fost destul de mare ca s3-i insofesc. Mama nu intrebuinfa niciodata parfum. Nu-i pldcea fi-apoi « strict mirosul, ca fi carbunii fi gazul cind iese ». La cea mai mica adiere de parfum, toata lumea se repezea s3 deschida ferestrele. Apa de colonie, dimpotriva, nu numai ей о suporta, dar chiar era recomandata. In Franfa, nu e parfum ci frecfie. Dimineafa, dupS baie, mama ma freca atita ca m3 fSceam rofu. Un alt articol sur- ghiunit din casa noastra erau luminSrile de stearinS care dau о lumina « vulgara». Luminarile erau din ceard. Voi mai gasi inca in povestirea mea exemple ale prudenfei lui Renoir. latd unul: sa nu intrebuinfezi niciodata chibrituri pe care le pofi aprinde de orice suprafata zgrunjuroasa, sanatatea muncitorilor care le fabrica hind grav compromise de vaporii care se degaja in timpul fabricarii lor. Sa ceri chibrituri amorfe, a caror executare e mai pufin periculoasa. $tim ca orice ranire impusa corpului omenesc i se pdrea un sacri- legiu. Folosirea briciului, care te poate face sa singerezi, il ingrozea. N-ar fi suportat ca mama sa-fi depileze picioarele. Accepta cu greutate barbia bine rasa a fratelui meu Pierre. Ne sfatuia sa nu mergem niciodata fara palarie prin soare. Nu Sc icinea alit <le iiisuldfie ci de acfiuiiea lumiuii aaiipra cerebelului. « Mai ales acum, cu moda asta idioata a parului scurt! » Tata situa sediul percepfiei fi al discernamintului nuanfelor in spatele craniului. Expunind aceasta parte delicata la razele ultraviolete, rifti, nu sa pierzi facultatea de a acumula cunoftinfe, ci pe aceea mai importanta de a distinge un gri de alt gri, sau un sunet de altul. « Le priefte sa mearga cu capul gol acelora care vor sa ajunga ca Michelet sau Pasteur, dar, daca vrei sa fii un Rubens, mai bine sa porfi palarie.» Era impotriva ochelarilor colorafi care falsifica echilibrul culorilor naturii. 11 indigna ideea ca unii oameni pot sa priveasca tablouri prin stick protectoare. Bineinteles ca sobele in care focul ardea incet fi continuu, ca cele numite Salamandre sau Choubersky, erau proscrise. Cu atit 256
mai mult cu cit fusesem martorii a douS accidente din cauza acelor sobe: doamna Zola f i matufa mea Melanie, Sofia lui Edmond Renoir. « 0 gasiserS moarta, vinata toata, in patul ei, dimineafa », povestea Gabrielle. Nu mai sfirfesc de povestit despre gusturile fi dezgusturile tatii. Cine are s-o faca, daca n-o fac eu? $i poate ей oamenii de mai tirziu se vor interesa mai mult de aceste detalii decit de evenimente considerate astdzi de mare importanfa. Eu af fi grozav de incintat dacS cineva mi-ar da detalii despre meniurile autorului Scribului ghemuit, dar n-am nici un chef sa aflu lista victoriilor lui Ramses al II-lea. Apartamentul din strada La Rochefoucauld era situat la etajul patru, in colful strazii La Bruyere. Cind sint in Paris, tree aproape in fiecare zi pe acolo. Ridic capul fi privesc balconul mare care se intinde pe ambele strazi fi care era domeniul meu. Tata, deteama sa nu cad, inalfase grilajul cu fipci. Aveam mania de a ma cafara. N-avusese timp sa puna sa se vopseasca peretii cu gri-deschis fi pSstrez amintirea lambriurilor intunecate. Deasupra lor, tablourile se atingeau. Vizitatorul avea impresia ca patrunde intr-o gradina plina de culori stralucitoare, unde plantele se alternau cu chipurile fi trupurile. Pentru mine era о lume normala, si numai cind eram in vizita la alfii aveam senzafia de a fi intr-un mediu fantastic. Aceste incursiuni in afara granitelor noastre aveau loc sub con- ducerea mamei. Tata era la atelierul lui, la citeva sute de metri de locuinfa. Gabrielle, instalata pe vecie in domeniul nostru, se ocupa de treburile casei. Eu continuam s-o numesc Bibon. Nu poza inca goala fi nu intra in atelier decit cu mine, fie ca figuram ammdoi in acelafi tablou, fie seara cind ne duceam sa-1 luam pe patron. Coboram impreuna pe strada La Rochefoucauld fi de fiecare data ii sileam pe cei care ma insofeau sa se opreasca in fafa comisariatului de polifie. Ma impresionau uniformele agenfilor fi visam sa imbrd- fifez, mai tirziu, aceasta profesiune. Cind ajungeam acasa, Renoir se ducea pe la bucatarie, о camera frumoasa, insorita, care dadea spre sud, in strada La Bruyere. N-a consimfit nicicind sa stea intr-o locuinfa a carei bucatarie sa nu fie « vesela. » Tn timpul zilei, servi- toarele sau modelele ocupau toate celelalte camere. Mama le dirija lucrul, furioasa ca nu poate face totul singura. Dar obosea repede. Mai tirziu aveam sa cunoaftem cauza acelor accese de slabiciune. Era diabetul. Insulina nu exista inca. 257
Petrecerea mea favorita, afara de orele petrecute in scuarul de la Trinite sub supravegherea lui Bibon, era aceea de a ma viri in picioarele tuturor. Bucatareasa era tot doamna Mathieu. Repeta neincetat ca, la virsta mea, fiul ei Fernand mergea de mult la jcoala, vai! la calugari, singurii care consimjeau sa se ocupe de copii inainte de virsta jcolara. Seara, cind se intorcea acasa, taica-su, domnul Mathieu, nu uita sa-i atraga atenpa asupra minciunilor calugarilor. « Daca ei ifi spun ca pamintul e patrat, procedeaza ca Galileu, crezi ce vrei tu ji taci! » In ciuda sfaturilor repetate ale doamnei Mathieu, tata refuza sa ma lase sa invaj: ceva. « Nu inainte de-а implini zece ani. Va recijtiga intirzierea in citeva luni. » Din cauza unui motiv practic, ji anume najterea fratelui meu mai mic Claude, tata a scazut termenul la japte ani. Extindea, de altfel, aceasta teorie asupra individului la natiuni, la secole, la generafii. Prosperitatea Americii о atribuia faptului ca americanii erau fiii emigranfilor saraci §i ca aveau in spatele lor generatii de stramoji analfabefi. « Acum cind au jcoli ji cind lucreaza pamintul virgin, rezultatul este surprinzator. Dar stranepofii lor, dupa doua generatii de paring instruiti, vor fi tot atit de abrutizafi ca noi.» Tata nu voia sa fiu tuns. Unii istorici ai lui Renoir au atribuit pastrarea parului meu roju dorinfei lui de a-1 picta. E adevarat, dar la asta se mai adauga alt motiv tot atit de puternic. Parul e о protecfie contra caderilor ji socurilor, fara a mai socoti ji pericolul soarelui, explicat mai inainte. « Daca nu lasam copiilor protectia lor naturala, sintem obligati sa le cerem sa fie atenfi, ceea ce e un mod de-а le modela mintea tot atit de nefast ca ji instruirea prematu- ra. » Copiii minune ii faceau mila. « Nijte biefi monjtri mici!» Nu-1 admitea decit pe Mozart. « Avea gemu, ji asta schimba totul. » Mama era pe de-а intregul de acord cu el asupra chestiunilor pri- vind sanatatea, ca de pilda de-а ma lasa sa fac pipi de indata ce-mi manifestam intentia. Aja incit, la persoanele cele mai formaliste, nu ezitam sa urlu: «Mama... Bibon... pipi! » Doamnele din societate zimbeaudezaprobator, fapt care pe mama о lasarece. Doctoral Baudot, tatal najei mele, era de acord. Tn schimb. mamei nu-i prea placea cind, la sunetui clopotelului lui Vollard, ma repezeam spre uja ji anuntam vizitatorul cu strigate de: «Mama, e maimufa !» sau: « Mama, e negral! » Probabil cd-1 auzisem pe Degas, care ii ura pe « meteci » ji avea indoieli asupra puritafii originilor lui Vollard, numindu-1 in acest fel. Tata ii spunea mamii: « Daca ii interzicem 258
lui Jean sa-i spuna negru, el va crede ca un negru este о {unfa inferioara fi ar fi о prostie.» Ii era tare teama ca prefuirile arbitrate sa nu ma faca sa stabilesc о scara falsa de valori. Mama credea ca о bataie buna ar fi lamurit situatia, caci eu il adoram pe Vollard. Mi-1 amin- tesc intr-o zi cind il facusem maimufa. Statea in picioare, coplefit, in fata mamii, fi repeta: « Spuneti-mi, doamna Renoir, sint chiar atit de urit? » Asta era tragedia lui Vollard. Acest om extraordinar dorea sa fie frumos. $i era, dar frumusefea lui nu era evidenta decit pentru un Renoir sau un Cezanne. Pentru oamenii obifnuiti era ciudat.Othello in haina 1-ar mira pe burghez. Situafia s-a aranjat, in sfirfit, de la sine. Vollard a injeles ca afecfiunea mea era sincera, fi ca exclamafiile mele nu aveau nimic pejorativ. Unele mode il terorizau pe tata. Ti cunoaf tern frica de corsete fi de tocuri inalte pentru femei. Descrierile lui erau atit de drama- tice ca am crezut, multa vreme, ca fetele cocotate afa de susnuputeau merge decit cu multa suferinta. « Mitra coboara in mod obligatoriu », imi spunea el, uitind de virsta mea. Aveam fase ani fi ideea acestei mitre rostogolindu-se imi provoca cofmarari. Sederile in sud se prelungeau, intinzindu-se incetui cu incetui de-а lungul jumatafii reci a anului. Renoir ftia acum ca avea nevoie de maslinii de argint din Provenfa, afa cum avusese nevoie de paduricea albSstruie de la Fontainebleau, cu treizeci fi cinci de ani inainte. Mama a aranjat fara violenfa aceasta schimbare a existenfei. Afa s-a facut ca, nascut la Paris, am fost, de la virsta frageda, naturalizat meridional. Pierre a ramas intern la Sainte-Croix din Neuilly, pe care-o adora si unde profesorii il puneau sa faca teatru... Tncepind cu strada La Rochefoucauld pot sa vorbesc despre tata din amintiri. Barbatul care venea seara sa ma sarute in pat este foarte dar in mintea mea. Ceea ce ma izbefte atunci cind ma intorc la vremea trezirii conftiinfei mele este credinfa care mi-a ramas despre neschimbatoarea tarie a lui Renoir. Pentru mine, gesturile lui aveau un caracter ineluctabil. Toti copiii cred ca tatal lor este central lumii. Eu nu credeam asta. Tata era prea convins ca fiecare dintre noi ifi are functia lui pe lumea asta, nici mai importanta, dar nici mai putin importanta decit cea a vecinului, ca sa nu ne fi influentat. Dar eu ftiamca ceea ce facea el era exact ceea ce avea de facut fi ca funcfia lui era exact aceea pentru care fusese creat. Instinctul meu de copil insuportabil imi spunea dar ca tata о stia. Si era adevarat. Mi-a vorbit despre asta mai tirziu.« Nu ftiam daca ceea ce faceam era bine sau rau, dar ajunsesem sa nu-mi pese de fel. » 259
«Dopul» gSsise curentul pe care destinul i-1 rezervase. Pina atunci se facuse ca pnme?te unele sfaturi, ca sufera unele influence. Foarte repede, о revenea la limbajul propriu. Cred ca v-am facut sa infelegefi ca slabiciunea lui era numai in aparenfa ?i cS sub acea ezitare superficial se ascundea о voinfa nerafionalS, indraznesc sa spun о vointa involuntary. « Dar asta ma facea s5 pierd timp.» Dupa Chateau des Brouillards n-a mai ascultat pe nimeni. Nici nu se mai duce la muzeu. In ciuda afirmatiilor ?i declarafiilor sale din prefafa de la Cennino Cennini, tata nu mai prive?te tablourile batrinilor maestri. Tehnica lui se precizeaza ?i este personala. §i pe masura ce vor trece anii, se va desprinde de tot ceea ce se fdcuse inaintea lui. Daca pictura lui, mai ales la sfir?it, о continua pe aceea a marilor clasici, daca Renoir este urmajul unui Titian, unui Rubens, unui Velazquez, asta se datoreazS faptului ca aparfine aceleia?i familii. Lui Renoir i-ar fi fost silS sa ma auda vorbind astfel. A trecut insa destula v'reme de la moartea lui ca sd fi putut uita ipocrita pudoare pe care о manife?ti fafa de fiinjele care-fi sint apropiate. A?adar Renoir, cel caruia alergam sd-i deschid u?a indata ce~i auzeam pa?ii pe scari, era un Renoir care i?i gasise pe de-a intregul calea ?i inainta cu pas sigur. Foarte sanatos, caldura din sud fScuse sa dispara orice urma de bron?ita, mai lucid ca oricind, sobru, se culca devreme ?i, fericit alaturi de Sofia, copiii ?i prietenii sSi, putea consacra un numar de necrezut de ceasuri pentru a urmari secretul artei de-a picta, Care era pentru el singurul lucru important. Multe neguri se risipisera, multe paravane disparusera, revelatiile urmau una dupa alta, apropiindu-1 de momentul in care avea sa-si poata snune: « Cred ca sint pe drumul cel bun ! » Un accident stupid avea sa compromita succesul acestei explorari. Inainte de a trata despre ultima perioada, am sa zabovesc iaraji asupra bogafiei spirituale ?i fizice a anilor care о pregatesc. Voi evoca din nou opinii, sentimente, detalii in aparenfa neinsemnate. Voi incerca, de asemenea, sa le dau viafa vizitatorilor principali din strada La Rochefoucauld, din vremea cind Renoir mai era inca in depline puteri. Tncep cu Paul Durand-Ruel, sau mai degrabd mo? Durand. Porecla era afectuoasa, dar Bibon ?i cu mine nu indra- neam s-o folosim in prezenfa lui. T1 descriu a?a cum il pSstrez in amintire, scund in comparatie cu Faivre, care mi se рУгеа gigantic, grasuliu, foarte roz, о piele ca in pictura lui Renoir, ingrijit ?i miro- sind frumos a curat; cu haine de « domn ». Multa vreme, cind citeam 260
un roman a c#rui acpune se desfafura la oameni « bine », il afezam pe domnul Durand-Ruel in capul familiei imaginare. Mustata lui mica, albS, era tot atit de delicata ca f i gesturile sale. Zimbea adesea. Nu-mi amintesc sa-1 fi auzit vreodata ridicind glasul. M# intimida destui de mult pentru ca, atunci cind ii deschideam Ufa, sa nu urlu: « Bibon, mama, e mo? Durand ». In ciuda respectului meu, aveam incredere in el. Ti fopteam secrete, ca acela al baiatului de la macelarie care, aducindu-ne un biftec, ii cintase Raymondei Mathieu, singura in bucdtarie, acest refren, pare-se obscen: C’est un p' tit bou-bou— c’est un p’ tit boucher — qui Vend d'la bibi — qui Vend d’la bidoche (Este un omulef — un mic macelar — care vinde came — care vinde camifi) fi incepuse sa-fi descheie pantalonii. Raymonde i-a intre- rupt operatia cu о lovitura de m&tura. Si ne-a rugat sa nu rdspindim acest incident care putea sa-i vatame reputapa. « 0 chestiune de onoare.» Joseph Durand-Ruel, fiul, ii placea lui Renoir pentru exacti- tatea lui. TatSl transferase comerjul cu tablouri din domeniul decorapei, in folosul amatorilor bogati, in cel al speculapei. Joseph fi Georges, naful meu, cu alp negustori mari, aveau sa largeasca piaja operelor de arta pina acolo incit s-o echivaleze cu Bursa. Daca astazi tablourile sint cotate ca si acpunile, cu suifuri fi co- borifuri, ^i asta facind abstracpe de preferintele publicului, о dator&m, in parte, lui Durand-Ruel. E bine sau e rau? Tata era contra acestei speculapi, desi recunoftea ca avea sa-i imbogafeasca pe pictori. Neincrederea lui in comerful in stil mare nu afecta cu nimic prietenia sincera pentru «fiii Durand». El considera c# oamenii de valoare trebuie sa pna pasul cu timpul. Acesta c dcstinul lor. Dar, defi a fost de acoiu cu acpunea neguslorilor de tablouri moderni, Renoir nu se putea abtine de-а regreta fa- milia Medici. « Acum nu mai agap pe perete un tablou, ci о va- loare. De ce s2 nu expui о acpune a canalului de Suez ! » Si adauga imediat: «Totufi, e strafnic de comod cind sint intr-o calatorie §i ii cer un avans lui mof Durand». Apoi tragea conduzia : «0 banca nu-i un lucru vesel, dar lumea modern# e facuta in afa fel c# nu te mai pop lipsi de ea. Asta se potrivefte cu caile ferate, cu canalul, cu gazul fi cu operapa de apendicita.» Mama ar fi vrut s-o mSrite pe Jeanne Baudot cu Georges Durand- Ruel. Tocmai, ca sa-i unease#, le ceruse sa-mi fie nafi. Sa ne intoarcem inapoi la botezul meu de la Saint-Pierre din Mont- martre. Tn ziua aceea mama mai avea oarecare sperant#. Era о 261
vreme minunatS. Rochiile deschise ale mamii fi ale prietenelor ei se distingeau vesel pe negrul jachetelor. Umbrelele de dantela altemau cu jobenurile. Jiletcile ecosez ale lui Faivre fi Lestrin- guez pSreau timide pe linga palariile micutelor^Hugues, imense cofuri acoperite cu pasari impaiate fi cu flori cu petale de ma- tase. Cel mai deosebit invitat era vSrul Eugene in uniforma lui de infanterist colonial, cu medalii evocind campanii din (Sri necu- noscute. Josephine, vinzatoarea de pefte din Maquis, declarase cS a fost cel mai frumos botez pe care il vazuse in Montmartre. Jeanne Baudot fi Georges Durand-Ruel au azvirlit atitea drageuri copiilor incit aceftia, indop afi, renunfasera la obifnuitele batalii. Tata comandase un butoi de vin de la Frontignan fi Gabrielle servea bauturS in gradina tuturor celor care doreau sS bea. El insufi fusese sa comande vol-au-vent la Bourbonneux fi sa aleagS briofele la Mangin, « singurele briofe din Paris». Comesenii erau prietenii obifnuiji, intreaga familie Caillebotte, chiar fi cel mai tinar frate care era preot, Faivre, Lestringuez, varul Eugene, vecinii etc. La inceput, prezenfa abatelui Caillebotte a intimidat societatea. Dar el a spus povestea unei femei care la spovedanie venise sa-i cearS voie s3 se dezbrace, ca sS faca baie. Ceea ce a facut ca toatS lumea sa se simtS bine. Faivre voia sd-fi schimbe hainele cu ale abatelui. Fratele meu Pierre, de obicei liniftit, bSuse pu|in vin din Essoyes fi recita povestea bataliei Cidului micutelor vecine. La desert, Faivre a inceput sd spund о poveste deochiatd. Tata i-a tras о lovitura de picior pe sub masd ca sd-i aminteascd de prezenta Jeannei Baudot. Nu tolera « porcd- riile» in fata fetelor tinere. La Fontaine, Boccaccio fi regina de Navarra faceau parte dintre autorii lui preferati. Dar credea ca fii- cele prietenilor sai aveau tot timpul sa descopere aceasta litera- ture fi mai ales s-o descopere ele singure. Ca sa-i precizez pd- rerea, pe care cred ca о cunosc, tata se temea ca tonul pe care povestitorii se credeau obligati sd-1 ia cind spuneau о porcdrie sd nu le dea tinerelor care ascultau о idee stupidd despre « pore ». Mai era fi marele lui respect fafa de opiniile fi regulile celor- lalfi. Deoarece pdrintii nu aprobau acest gen de povefti, nu el trebuia sd fie aceia care sa le sugereze copiilor ca pdrerea lor e grefitd. Spiritele se vor elibera intr-o zi sau alta, fi Renoir con- tribuia fi el pictind nudurile cele mai pure din intreaga istorie a artei. Oricum ar fi, atitudinea lui respectuoasd fa|d de feme! 262
mi-a fost adesea descrisS de catre prietenii sai, care о calificau drept cavalereasca. « Renoir, spunea Riviere, ar fi putut sa tra- iasca pe vremea curplor cavalere?ti.» La sfirjitul ospafului de botez, invitatii s-au imprajtiat prin gradina de la Chateau des Brouillards. S-au dus sa admire о caprS pe care domnul Gries tocmai о cumparase. In ciuda caldurii, avea pe cap tot caciula lui din blana de iepure. Cind ?i-a luat ramas bun, na$ul meu a sarutat-o pe « na^a-mea », Jeanne Baudot. Mama i-a atras atenfia tatii. Peste citeva zile, Georges Durand- Ruel i-a invitat pe parintii mei la cina $i le-a prezentat-o pe doamna care era cu el. Era о americana pe care о intilnise in Statele Unite, unde el se ducea adesea pentru interesele casei. Familia Durand-Ruel avea sa construiasca $i о casa in strada 57-a. Tata ?i mama au gasit-o « perfecta» pe americana $i ?i-au ascuns proiectele lor matrimoniale. Najul meu ma alinta mult. Tntr-o zi, pe cind locuiam in strada La Rochefoucauld, mi-a adus о paiata tot atit de mare cit mine. Am urlat de groaza. Nu mai ?tiu de ce uram atit de mult acest personaj suh infati^area lui engleza de Punch. Nu-mi placea decit sub infafijarea lui italiana, cu haine albe, prea mari. Pasiu- nea mea erau «soltafii imperiului». A?a pronunfam eu «sol- dafii imperiului». Am avut о mulfime. Si tatii ii placeau mult. El ii prefera pe cei mici, subfiri, din cositor, fabricati la Niirn- berg. Unul dintre prietenii sai i-a spus ca acejti soldap in minia- ture ar putea sa ma faca militaros. Tata a raspuns: « Ar trebui sa suprimam $i jocurile din cuburi, care ar putea face din Jean un arhitect». Cunoa?tem rezerva lui fata de aceasta profesiune. A fost ?i mai rau cind acela^i prieten 1-a gasit pe fratele meu Pierre jucindu-se cu un altar in miniatura, pregatit cu toate accesoriile necesare pentru a face slujba. «Ce-ai sa te faci tu cind ai sa fii mare?» — a intrebat Renoir. — «Actor», a raspuns Pierre. Tata a stat putin pe ginduri, apoi i-a spus prietenului sau: «Poate ca dumneata ai dreptate, actor sau preot, e cam acela^i lucru!» Na?ului meu Georges ii datorez unele descoperiri mari. El mi-a daruit un fonograf cu cilindri, bineinfeles. Daca intorcea! un buton, schimbai safirul cu о lama care grava sunetele emise in fata pavilionului. Cadoul era insotit de urarile pentru anul nou ale donatorului, inregistrate chiar de el. Cind i-am auzit 263
vocea iefind din marina aceea, am urlat de entuziasm fi am asmufit toatd casa. A trebuit ca Bibon sd-fi inregistreze vocea imediat. Vdrul Eugene, martor la experienfa, a dat din umeri ?i a spus ca « fornaitul» nu era pus la punct. Tata a vazut in el simbolul unui mare pericol care ameninfa civilizafia noastra. «Adaugindu-se zgomotelor provocate de automobile, acest in- strument risca sa distruga о mare bogdfie: liniftea! » Mai tirziu aveam sa-i datorez nafului meu, care avea о proprietate in Pe- rigord, descoperirea trufelor, servite nu in foife subfiri, ca in pateuri, ci intregi, ca fi cartofii. Afara de aceste minunate reve- lafii, Georges Durand-Ruel imi vorbea despre America. Il fd- ceam sa-mi repete de zece ori descrierea vagoanelor de dormit Pullman. VS putefi inchipui ce mindru eram cind ii deschideam Ufa. Plin de orgoliu, anunfam universului: «Bibon, mama, tatd, e naful meu I » Doctorul Baudot e nedesparfit de amintirea lui Renoir. Purta redingotd, multa vreme a pdstrat pdlaria numita burlan de soba fi n-a pdrdsit-o decit pentru homburg, un intermediar intre joben fi melon. Acesta din urma i se pdrea frivol. Fata lui era plina de vinifoare rofii fi avea favoriti carunti. Buza de jos mi se pdrea destui de groasa fi cam violacee. Lornionul il purta legat cu о planglica neagra. 11 folosea tot timpul ca sd examineze oamenii pe care ii intilnea. Era un excelent diagnostician fi ii pldcea sd se intereseze de sandtatea contemporanilor sdi. Imediat ce deschideam Ufa, md urea pe un cufdr mare de lemn, servind drept banchetd in vestibul. Lumina care venea de la fereastrd era excelenla. Se uila la oclin mei, imi lua pulsul, ma facea sa scot limba. Concluzia lui era invariabila: «Doudzeci de grame de sulfat de magneziu». Pentru adulfi, prescria pind la treizeci de grame. Aceastd doctorie nevinovatd il facea sd aibd mari dis- cutii cu functionarii companiei editor ferate din vest de a cdror sandtate avea grijd ca un parinte. Ei il rugau fierbinte sd le prescrie leacuri scumpe, cu etichete frumoase si nume promita- toare. Sulfatul de magneziu nu-i costa decit doi bani. Cum sd ai incredere intr-un leac care costa doi bani? Dar doctorul Baudot era un om hotdrit fi apoi ii explica tatii: « N-au nimic. Francezii sint sanatofi in general. Numai cd mdnined prea mult! Bdutura bund, aperitiv, un pdhdrel de coniac pentru digestie. Sint de acord. De ce sd te privezi cind pofi sd te debarasezi
de toxine cu putin sulfat de magneziu ?» Biroul lui era imens. Ferestrele dddeau spre geamlicul garii Saint-Lazare, aceea pe care о pictase Monet in urma cu treizeci de ani. Domni in vestoane cu nasturi auriti fi cascheta cu galoane veneau sa-i vorbeasca respectuos doctorului Baudot. Tn coltul meu, eu nici nu suflam. De Crdciun, cind mincam ceva mai multe castane glasate, md puneau sa ingbit leacul prietenului nostra intr-un pahar de apa cSldufa. Era infect. Dupa aceea, ca sd spal sulfatul de magneziu, inghiteam un pahar de citronada, tot cdldufd. Md credeam foarte bolnav fi juram sa nu mai maninc castane glasate. Tmi respec- tam cuvintul mai multe saptamini. Doctoral Baudot era un exce- lent medic fi psiholog. Tata nu avea incredere in teoria « ghiftuirii tratata cu purgative». Era partizanul moderapei fdrd sulfat de magneziu. Ca sa nu-1 supere pe bunul doctor, se prefdcea ca ia purgativul in mod regulat о datd pe lund. Un personaj a carui aparipe il dispunea pe Renoir era Galli- mard. «Un adevarat francez al secolului al XVIII-lea». Cred ca am infeles bine ca averea ii provenea de la mobile pe care familia sa le poseda in Neuilly. Un bunic fusese proprietarul unei rasadnite, fapt care evoca in imaginapa lui Renoir cimpii monotone cu rdsaduri regulate «fi soarele care arde f i ti se reflects in ochi». De aceea fi accepta inlocuirea acestui peisaj detestat cu nifte «castele in miniaturd» in folosul femeilor in- trepnute, avind о obiecpe totufi: «Nu sint decit perep. Poate ca dincolo de ei se intimpld ceva, dar strdzile sint sinistre». Ii placeau cartierele cu dughene fi oameni «ocupap cu micile lor afaceri ». Mai spunea despre Neuilly: «Un cimitir foarte framos, dar imi place mai mult Pere-Lachaise ». Gallimard, care dezertase din Neuilly pentru marile bulevarde, aducea cu el mi- nunata atmosfera a «vietii pariziene». Purta aureola glorioasa a strdlucitoarelor seri care avuseserd loc in teatral lui, Les Varietes. Tata ne povestise atit de des despre Orfeu tn infem, cerindu-i lui Abel Faivre sa se afeze la pian fi sd cinte ariile care il in- cintasera, cd eu nu-mi puteam ascunde admirapa pentru un domn care trdia pe picior de egalitate cu lupiter, Cupidon fi framoasa Elena. Acest din urma persona] a prins viatd sub trdsdturile ac- tritei Dieterle. Chiar fi in afara scenei Varietifilor, pdstra farmecul zeitelor lui Offenbach. Era foarte blondd, «о piele ca de lapte cu pistrai». Dorind sd pozeze, Renoir i-a fdcut mai multe por- 266
trete dintre care unui in vila ei din Chatou. TaicS-su era cSpitan pensionar, foarte meticulos ?i foarte protocolar. Gabrielle il saluta militarejte ?i-l numea « domnule capitan». El era incintat. Un alt obi§nuit al casei era Murer, cofetar celebru ?i pictor amator. Era un bun prieten al doctorului Gachet se ducea de- seori la Auvers. Numele lui Gachet era legat in mintea mea de acela al unei fetife pe care n-am vazut-o niciodata: Margot. Mi se pare ca numele de familie era Legrand. Tata mi-a vorbit despre ea de mai multe ori. Margot era tare bolnava. Tata i-a cerut doctorului Gachet s-o ingrijeasca, ceea ce doctorul a facut cu mult devotament, dar zadarnic. Suferintele lui Margot i-au apropiat pe cei doi barbati, care nu mai plecau de la capatiiul ei. Probabil c2 fetifa era tare frumoasa, emofionanta $i tare curajoasa. Zimbea in ciuda durerii de neindurat care о sfi^ia. Paul, fiul doctorului, a publicat corespondent dintre tatii nojtri in legatura cu acest subiect. Renoir vorbeste in scrisori de bube de variola. Pe Gachet 1-a apucat durerea de ?ale, a fost silit sa stea in pat ?i Renoir a ramas singur cu Margot, innebunit ?i dorind ca moartea sa vina mai repede s-o scape. L-a chemat pe vechiul sau prieten, doctorul Bellio, care a spus ca fetifa era pier- duta. Dar, la cererea tatii, i-a prescris medicamente ca s-o facS sa creada ca s-ar mai putea vindeca. La 25 februarie 1879, Renoir i-a dat lui Gachet vestea morfii copilului. Aceasta misterioasa micufa moarta ma emotioneaza adinc. Cine era de s-a interesat Renoir cu asemenea nelinijte? Cine erau p2- rinjii? Unde se aflau in timpul bolii? Sint atitea enigme, necu- noscute nici de Paul Gachet, fiul, care mi-a scris in legatura cu asta. Dar imi inchipui parul ci blond pc pcrna, bubele $i zim- betul innebunit de spaima, adresat marelui prieten care se apleca s-o sarute. Pictorul Deconchy1, cu barba lui patrata, cu ochii mici ?irefi ?i cu palariile rotunde din fetru, a jucat un rol considerabil in viafa noastrS. Intr-adevar, el a fost acela care 1-a sfatuit pe Re- noir sS meargS s3 picteze la Cagnes. Avind ?i el sanatatea ^ubredS, se ducea sa-?i petreaca iarna in satul acela, necunoscut pe atunci de turi^ti. Citiva englezi friguro?i ?i liniftifi ocupau hotelul Sa- vournin, in partea de jos a satului, pe strada mare, care era pe vremea aceea $i $osea. Deconchy s-a indragostit de domni^oara 1 Pictor, prieten al lui Renoir. (N.A.) 267
Savournin, s-a casatorit cu ea ?i i-a adus-o tatii in strada La Rochefoucauld. Mama ?i tinSra casatorita s-au simpatizat ?i acest sentiment a jucat ?i el un rol in hotSrirea de-а pleca la Cagnes. A fost о hotarire plina de consecinfe. Acest loc avea sS-1 inghita, in cele din urma, pe Renoir, ?i pe ai sai, a?a cum il inghitise pe Deconchy. Mama a infeles ей viata lui Renoir trebuie sa he tot atit de au~ tentica ca ?i picture lui. Ei ii datoram, eu ?i frafii mei, de-а fi crescut intr-un mediu in care nu se ingaduia nici «un obiect pocit». Mobila din lemn alb, am mai spus-o, se potrivea de minune cu gusturile lui Renoir. Foloseam ?i mobile Thonet, fabricate in acea parte a imperiului austriac care avea sa devina Cehoslovacia. Erau din lemn rotunjit ?i din trestie. Noi aveam de toate felurile, bineinfeles ca ?i fotolii balansoar. Renoir spunea ca sint singurele obiecte fabricate care nu sint pretentioase. Ele formeaza о parte important^ din decorul tinerepi mele ?i curbele din lemn negru, sfir?ind in spirala, imi lipsesc grozav. Cind pa- rintii mei renuntau la lemnul alb sau la Thonet, о faceau pentru mobila anticS de buna calitate. Renoir nu putea suferi mobilele de lux din vremea lui, pentru ca nu recunojtea in ele « mina ». Chiar fata de unele opere ale trecutului arata о aversiune inver- ?unata. Mi-aduc aminte cum ridica din umeri in fafa faianfelor lui Bernard Palissy: « A ars mobile autentice din Rena?tere pentru a coace aceste fructe care arata ca ?i cind ar fi sapun ». Am mai vorbit despre disprejul lui pentru bibelourile de Meissen ?i cele de Sevres. Tapiseriile de la Gobelins il agasau. Nu admitea decit natra dreapta, nu ?i pe cea in coasta, care ingaduie copierea servila a tablourilor, «care nu sint tapiserii, sau, ?i mai rau, a ingaduit imitarea naturii!» Pe treapta cea mai de jos, tata a?eza pieptenii din celuloid, mu?amalele in chip de fafa de masa, prafurile care se pun in sticle pentru a imita apa de Vichy, untul servit in mici cuburi sau scoici. De margarina sa nu mai vorbim. yinea ori sa se lipseasca de unt, ori sa aiba pe masd un bulgare mare, din cel adevarat. In contrast cu acest refinement, Renoir gasea pretentioasa etalarea tacimurilor ?i a paharelor. «0 gramada de furculije, cupte, pahare de toate mdrimile, ca sa inghip, in cele din urma, un ou moale stropit' cu putin vin prost! » Trebuie sa spun ей mesele noastre se compuneau numai dintr-un fel de mincare principals ?i ей nu aveam in general in pivnita decit о singura 269
calitate de vin. Vinul acesta ni se trimitea in butoi de catre pod- gorean. La Chateau des Brouillards, carbunarul auvergnat din strada Lepic venea sa ni~l puna in sticle. Am fi considerat c2 e о scapatare sa cumparam vinul de la bacan. Renoir nu avea incredere in vinurile vechi, care te ingreuneaza fi pe care trebuie « s3 le degufti in loc sa le bei. Ceea ce ajunge un fel de cere- monie. Te-ai crede in biserica cind iese preotul cu Sfintele Daru- ri! » Facea glume pe socoteala strimbaturilor « cunoscatorilor care if i datesc gingiile, cum fac cu apa de dinfi, fi ridica ochii in sus, in extaz. Nu se pricep mai bine ca mine». Mama continua sa primeasca musafiri la masa simbata seara fi mentinea tradipa rasolului. Asta nu inseamna ca un prieten care aparea pe neafteptate intr-o alta zi nu era hranit cumsecade. Gabrielle alerga la macelar fi aducea un biftec in timp ce Ray- monde curafa о salata. Mama, dat hind numarul mare de ser- vitoare pe care-1 avea in casa, fiindca « pielea lor nu respingea lumina», dar mai ales din cauza gifiielii, a incetat destul de tinara de-a mai pregati ea insafi masa. Dar cerul о inzestrase cu darul autoritapi fi bucataria care se facea era pe de-a intregul a ei. Refetele le luase mai de peste tot, in special de la Marie Corot, dar le modificase in felul ei, sau mai degraba pe gustul sotului ei. Am sa va repet citeva sfaturi de-ale ei, transmise sopei mele de catre Gabrielle. Principiu general: niciodata sa nu scalzi legumele verzi in apa. De pilda, mazarea era fiarta fara nici о picatura de apa. Citeva frunze de salata verde dadeau umiditatea necesara ca sa nu crape cratifa. Alt principiu: mmic nu U'ebuie <' laraganat ", ci facut repede. Tn tineretea mea, francezii prajeau mult prea multa vreme carnea de vaca sau de berbec, afa cum mai fac inca englezii, americanii, nempi fi multe alte popoare care cred in sosuri. La noi in casa, timpul cit se prajea о bucata de vaca sau un jigo de berbec era de douasprezece minute pentru о livra. Sa evip, pe cit posibil, sa prajefti in cuptor. Aburii care ies din came о fac sa fiarba sau aproape. In acest caz, e mai bine sa faci, pur fi simplu, un rasol. Frigarea are un rezultat mai bun pentru ca bucata de came sta la aer. Nu se moaie prea tare fi asta ingaduie toxinelor sa se evapore. Pentru prajit, noi folo- seam о scoica, un fel de jumatate de sfera din tabla de her, descoperita spre plita fi prin care trecea un tepuf, a carui pozitie 270
Se schimba cu ajutorul unor crestaturi. Zeama se aduna in partea de jos a scoicii. La Essoyes, in fa|a femineului mare, aveam un sistem cu resorturi care facea ca tepuful sS se invirta in mod automat. Sd nu incercafi sa extrageti sucul lucrurilor; trebuie s3 ftii sa strici. Sd n-ai incredere in «tigai» inchise ermetic. Sa faci cafeaua intr-o cratija cu apa docotita, fara capac. Trebuie mai multa cafea, se pierde jumatate din cofeina, dar nu te enerveaza. Afara de frigarile in fafa femineului plin cu bufteni, noi gateam pe plita cu carbuni de lemn. Plitele de gatit erau nifte gratare patrate, cam de douazeci de centimetri fiecare latura, afezate intr-un fel de masa din patrate de faianfa. Cenufa cadea dedesubt. Deasupra era un fel de femineu pentru evacuare. Locul unde cadea cenufa era inchis cu о portifa din metal care se putea scoate. Se facea focul cu nifte befifoare al caror capat era inmuiat in rafina. Se puneau carbunii din lemn, acoperifi cu о teava, un fel de pilnie peste care era pus un burlan, ca sa traga mai bine. Cind se inrofeau carbunii, burlanul era scos fi se inchidea portifa. Eram printre ultimii parizieni care intrebuinfau acest mod de a gati. In celelalte case domnea gazul. Astazi lumea descopere din nou gratarele barbecue fi Hibachi-ul japonez fi frige biftecurile afa cum facea mama mea. Cum sa frigi un biftec? Sa nu pui prea mulfi carbuni de lemn. E destul ca gratiile plitei de gatit sau ale Hibachi-u\ui sa fie bine umplute. Sa aftepfi pina cind focul nu mai e afa puternic. La inceput, sa pui gratarul cu carnea alatun de carbunii aprinfi, mai pufin decit un minut pe fiecare parte, apoi sa departezi gratarul cu cifiva centimetri, ca sa aiba caldura timp sa patrunda carnea. Daca bucatae foarte groasa, focul va fi, desigur, mai puternic fi carnea mai departe de foe. Sistemul copilaresc fi bine cunoscut este s-o « cuprinda » focul mai intii. Apoi, aftepfi, mai mult sau mai pufin, dupa cum i{i place carnea mai prajita, sau mai in singe. Pentru un biftec de doua persoane, frigarea nu trebuie sa depafeasca cinci minute. Daca ai carpeni, faci un foe mare in f emineu, aftepfi pina cind nu mai arde cu flacara fi azvirli bucafile foarte subfiri chiar in focul care se stinge. E un « ospat pentru zei». Mai ales fara sos bearnez sau de alt fel. Pentru cei carora nu le place cu coaja, о moi frecind- carnea cu unt cind о iei de pe gratar. Se sareaza dupa frigare. Carnea de vaca, de calitate buna, fripta pe carbuni din lemn, de calitate buna, n-are nevoie de dresuri. 272
Primarul din Estaque i-a dar refeta lui de bouillabesse-a tatii ?i lui Cezanne, in 1895. E refeta clasicS: pe?ti mici prSjifi in untde- lemn de mSsline cu ceapS ?i cu rojii. Apoi apS fierbinte ?i mult usturoi. Usturoiul nu trebuie prajit niciodatS. Verdeaja. Pe?tii mari $i crustaceele sint puse la inSbu^it cind « grosul» s-a fiert. Trebuie ?i rascasse \ Sofranul se pune la urma de tot. Supa strecuratS se toarnS peste crutoane de piine prSjitS ?i frecatS cu usturoi. Fdrd « rugina», acel sos care ascunde gustul delicat al pe^tilor de stinci ?i care este о invenfie a bistroului. Tata imi povestea despre experienfele lui culinare de la Estaque. Un pescar, pe care il cuno^teau vag, ii oprea pe el ?i pe Cezanne pe strada: « AsearS afi mincat bouillabess-a la Marius. — Da. — El nu ?tie s-o faca. Venifi diseara la mine acasa ?i о sa vedefi I » A doua zi, altS intilnire: « Aseara afi mincat bouillabesse-а. la Saturnin... el nu §tie s-o faca...» $i a$a mai departe, pina cind primarul a impacat pe toatS lumea, invitindu-i pe diferijii concurenti si pe « pictori » la о bouillabesse-i definitive. Cind nu aveam musafiri, ne muljumeam cu carne fripta sau fiarte. Pe cit era posibil, evitam tigaia. Bouillabesse-а era pentru ocaziile mari ca $i puiul sote, pe care mama il considera un succes al ei: se taie puiul bucati; se rumene^te cu pufin undelemn de mdsline intr-o cratifa groasa. Pe mdsurd ce se rumenesc, bucaple se pun pe о farfurie calda. Se azvirle undelemnul $i se pune din nou puiul in cratija cu foarte pufin unt. Se adauga doua cepe, nu prea mari, tdiate foarte marunt, doua ro?ii curtate de coaja, pStrunjel, cimbru, un catel de usturoi, foi de dafin, foarte pufinS apd fierbinte, sare ?i piper. Se amestecd mereu, atenpe s3 nu se arda. Se fierbe la foe foarte slab. Cu jumatate de ora inainte de a servi, se adaugS citeva ciuperci, masline negre grece?ti, italiene^ti sau provensale, ?i ficatul. Se toarnd un pdhdrel de coniac in cratifa descoperitd, ca sa se evaporeze. Tn momentul cind servifi, se presard cu patrunjel ?i usturoi tdiate foarte marunt. Ne infruptam cu cartofi copti in cenu^a $i iarna cu castane coapte in acela?i fel. Bucataria mamei era ca ?i ea rapida, fdrd complicapi, limpede ?i curata. Far a « grasime arsa»; uleiul, untul, se foloseau о data ?i apoi cratita era frecata cu furie. Se potrivea §i cu marea regula a lui Renoir: sa fii bogat cu putin. Sd folose^ti tot ce-i mai bun cu zgircenie. 1 Specie de pejte din Marea Mediterani. 273
Tatii nu-i placeau oamenii care nu beau vin: « Sint nifte bepvi ascunfi», fi cei care nu fumeazd: « Trebuie sd aibd un viciu secret! » Mama era gurmandd « ca о pisicd ». Renoir spunea cd acesta era felul ei de a-i onora pe Ceres fi pe Bachus. Nu putea crede cd zeii greci renunfaserd cu totul la partida. Inainte de a pdrdsi strada La Rochefoucauld, citez unul dintre rarele exemple de severitate ale tatii in privinfa mea. Citeodatd ne duceam pe jos pe marile bulevarde a cdror animatie ii pldcea. Tntr-o zi cind era cald, in timpul unei asemenea plimbari, mama fi-a exprimat dorinja sd bea un fap de here. Ne-am afezat pe terasa unei cafenele. Renoir a observat cd nu mai avea (igdri. Mama a propus sd md trimitd pe mine dupd (igdri. Renoir a scos un ppat de spaimd. « Singur pe marile bulevarde !... — Tntocmai, trebuie sd se obifnuiasca. » Cunofteam bine debitul de tutun de la capdtul strdzii Laffitte, lingd prdvdlia lui Vollard. Eram atit de mindru la gindul sd merg singur prin Paris « ca fratele meu Pierre», cd Renoir, amuzat, s-a Idsat induplecat. Am piecat fi am inceput sd repet cuvintele pe care aveam sd le adresez tutun- gioaicei. Frecventele mele federi in satul mamii md inzestraserd cu un rdsundtor accent burgund. Tdrdgdnam pe r ca fi Colette Willy in persoand. Asta ii fdcea sd ridd pe oameni fi md infuria. Mergind, reufisem sd fac о frazd fdrd a recurge la consoana care sd md dea de gol. «Doamnd, dati-mi un packet de galbene. » Suprimasem cuvintele Maryland fi pgard. Deodatd, mi-am dat seama cd trecusem de mult pe lingd debitul de tutun fi cd eram aproape de biserica Notre-Dame-de-Lorette. Tnnebunit la gindul cd pdrintii mei sint ingrijorap, m-am intors alergind, fi, gifiind, m-am trezit in fafa tatii, palid fi descompus. « Am crezut cd te-a calcat о mafind. » Ca о reacpe, a fost cuprins de-un scurt acces de furie. « Cum pop sd hi atit de distrat ? N-ai sd faci nimic bun in viafd. » M-au podidit lacrimile f i n-am putut minca casata napoli- tand. Tata a fost supdrat о ord. Intors acasd, a uitat de ceartd in fata unor ppari pe care s-a apucat sd-i picteze, in ciuda impotri- virii mamei care voia sa facd plachie din ei. Cind 1-am auzit fredo- nind, am uitat necazul fi m-am jucat cu « soltatii imperiului». Tata mi-a spus: « Nu numai cd te pot cdlca mafinile, dar mai sint fi hopi de copii care te pot fura fi Armata salvdrii care te-ar obliga sd cinp cu accent englezesc». 274
IV Accidental care avea sA schimbe viata tatii intr-un chin a lost о cSzaturS cu bicicleta la Essoyes, in 1897. Essoyes, satul in care s-a nSscut mama ?i Gabrielle, a rSmas destul de neprihSnit. Pentru mine, el nu poate fi asemuit cu nici un alt sat din lumea intreagS! Acolo am trait cei mai frumo^i ani ai copilariei mele. Cind veneai de la Paris, incintarea incepea cu cincisprezece kilometri mai inainte, о data cu trecerea bruscS de la cimpia din Champagne la dealurile a^ternute cu pietri$ ?i acoperite cu vii de la marginea unui catun numit Bourguignons. Se mai poate vedea incS marea piatra de hotar a regilor care despar^ea Champagne de Burgundia. Apoi natura e aceea?i ca in toate fSrile unde vinul e bun: un riu in fundul vilcelei; aici este Sena, in Umbria e riul Foligno, in California e Napa River. Jos sint pS^uni cu vaci, de-а lungul colinelor sint pdduri sau vii; sus, platouri mai mult sau mai pufin pustii. Tn Essoyes le numim pSrSgini. Sint acoperite cu pietre late ?i acolo e paradisul viperelor. Din pietrele acelea se construiesc colibele, bordeie cu ziduri grose, cu acoperiful tot din piatra, ?i atit de rdcoroase vara, ca podgorenii ne spuneau s5 imbrScdm vesta cind intram s3 ne odihnim acolo. Afluentul Senei care trece prin sat se nume?te 1’Ource. Copaci frumo^i ii strajuiesc malurile. lerburi lungi ?i unduioase ii acopera albia. L’Ource este un riu neregulat. Fara indoiala ca din cauza asta ii pldcea atit de mult lui Renoir sa-1 picteze. Din cind in cind, sta pe loc, apa se inverzeste peste adincurile care ni se par de nepatruns. Cei din Essoyes numeau acele locuri « g3uri >>. Era acolo gaura «popiilor», adic5 a plopilor, gaura vacii, unde se inecase о vac5. Parinfii interziceau copiilor sa se apropie de gauri, zicind ca о data prins in virtej erai ca о musculija in pilnie, atunci cind umpli un ulcior cu vin. Locurile pe care le prefera Renoir erau acelea unde 1’Ource curge peste pietricele: « Argint care se topejte», spunea el. Aceste reflexe se regasesc in multe din tablourile sale. Tata se simjea bine in Essoyes ?i, tot umplind pinza de culori, il distra tovarA^ia noastra ?i aceea a taranilor. Essoyes e ajezat destul de spre r3sarit ca sa scape de influenza Parisului.Are un dimat continental. Tn paragini aerul e aspru ca in Lorena. $i accentul locuitorilor se potrive?te cu dima. Din nenorocire 275
din cauza radioului, limbajul francezilor tinde sa se uniformizeze. Sint sigur c3 acum, in Essoyes, numai cifiva batrini mai infeleg incd dialectul din copildria mea. Gabrielle nu uitase cea dintii aparitie a « patronului » in Essoyes. Mama venise inaintea lui fi inchiriase о casd la marginea « satului », pe drumul spre Loches, in fafa lui Paul Simon care avea lanuri cu griu, ceea ce stirnea dispreful podgorenilor fafa de el, fi alaturi de Royer, cioplitorul care sculpta pietrele de mormint. Poarta din spate dddea in drumul spre Petit Clamart. Aceasta expresie desemneaza cifiva copaci mari inconjurafi de un zid, destul de inalt, care se inSlfa in mijlocul cimpiei intre riu fi coasta de la Terre-a-Pot. О coasts la Essoyes inseamna un deal. Clamart este numele vechi al cimitirului. Tn Petit Clamart era inmormintat, se zicea, un iacobin din 1792. Ordonase ghilotinarea atitor preofi incit, la moartea sa, cel din Essoyes, simfindu-se protejat de noua domnie a lui Napoleon, refuzase sS-i dea un mormint creftinesc. Si de acolo se trage acel cimitir particular. Gabrielle, care avea opt ani, se juca in curtea casei cu verifoare de virsta ei. In Essoyes, fiecare casS are о curte spre care dau hambarele. Tn aceste mari adaposturi de piatrd, fara ferestre, cu porfi disproportionate, sint aliniate hirdaiele, in care fermenteaza strugurii dupa cules; enormi cilindri de lemn pe care ii comparam cu turnurile unei fortarete merovingiene. Ce racoare era in acele hambare ! $i totufi, soarele burgund din copildria mea ardea nemilos vara. Vocile se spSrgeau de calcarul perefilor fi de lemnul hirdaielor. $i rezonanfa aceea mSrea misterul. Mama avea treizeci fi unu de ani. « Era de pe atunci plinufd, dar nu grasa, vioaie. » Vorbeste Gabrielle. « Nc-a dat piine pioaspala cu un baton mare de focolatS. Pierre era un baiefel de doi ani, brun, cu bucle foarte frumoase. Renoir a aparut, ducindu-fi cutia cu culori fi fevaletul. Eu fi verifoarele 1-am gasit tare slab pebietul om 1 » Gabrielle venea adesea sS-1 vadS pe micutul Pierre fi din cauza focolatei. « Pe el1 il vedeam pufin. Se ducea sa picteze singur pe cimp. Incerca sS-fi vindd pictura la Paris, spuneau oamenii. Si та* spuneau ca el nu era ca toata lumea.» Cind se intorcea de la cimp, ii placea sd-fi incSlzeasca spatele la marele femineu. Pe vremea aceea, in satele franceze aproape totul se 1 In discupile noastre, Gabrielle nu folosea nicicind cuvintul « Renoir » sau « tatii tiu». Spunea « el » sau « patronul ». (N.A.) 276
facea in marile feminee, afard de piine, care se cocea in cuptor. «Ciudatd idee sa-fi placd focul cu lemne cind la Paris ai о soba frumoasd de tuci cu ornamente nichelate.» Gabrielle, care avea о memorie de elefant, putea sd-mi repete, dupa trei sferturi de veac, reflectiile compatriotilor ei asupra acestui cetacean ciudat. « Nu cd le-ar fi lost fricS de el. Dar vedeau cd nu e la fel cu ei. T1 gdseau pupntel, ceea ce insemna urit. lar lor nu le placeau decit cei gra?i. Maicd-ta, care era totuji foarte plina, trecea drept pld- pindd. Bunica-ta Melie era frumoasd pentru cd era ca un dulap. Nostim e cd el nu era slab cu adevdrat. Patroana mi-o spunea fi vedeam fi eu singura funded ma viram tot timpul la voi. Numai cd fata nu~i facea cinste. Nu bea fi din cauza asta credeau cd e bolnav. Nu vorbea despre politied. Cravatele lui nu erau la moda. Cu toate astea, oamenii il iubeau. Chiar maica Bataille, care era о salbaticd, ii dddea voie sa-i picteze copiii. Nimdnui, afard de el, nu i~ar fi dat prin minte sd se duca la familia Batailie, nifte sdrantoci, sd gaseasca la ei ceva bun fi sd declare cd-i place acolo. Una dintre fetifele pe care ii placea s-o picteze era bunica lui Felix Suriot, cel care s-a cdsdtorit cu vara ta Bellala hem hem. Adevaratul nume al Bellalei e Madeleine Mugnier. Prima versiune se datoreaza felului cum 1-a pronunfat ea cind era micufa fi afa i-a rdmas. » « Cei din casd ii respectau liniftea.» Aceastd afirmatie a Gabriellei ma emofioneaza. Intr-un colt al femineului, se nabufea pe jdratec tocana de carne, in celdlalt colt, fata din casd incalzea fierul de calcat. Tn mijloc, agdfatd de cirlig, deasupra fldedrii, fierbea supa in oala mare de tuci negru. Aproape totdeauna era «mazdre » rofie cu sldnind. La Essoyes, nu se cunoaste cuvintul fasole si acea « mazdre» era de soi rofu care create in vie. Verii noftri n-ar fi mincat niciodatd fasole din cimpie. 0 Idsau pentru plugari fi pentru porci. Acelafi dispret il aveau fi pentru cartofi. « Buni pentru purcei », fi pentru prunele mari rofii, numite prune de porci. Lui Renoir ii pldcea sd vadd fi cum se frdmintd piinea in copaia mare din stejar sculptat, care ocupa о mare parte din sala comund. Apoi se ducea sd vadd cum se incdlzefte cuptorul cu legdturi de surcele, niciodatd cu bufteni. Atunci cind, in cuptor, pietrele s-au inrofit, se impinge jdraticul intr-un colt cu un fel de grebld fdrd dinfi. Apoi se vird in cuptor tot ce trebuie copt: piinile rotunde, negre, mari cit un dos de femeie, spinarea porcului tdiat de curind, tarte enorme cu fructe dupd sezon — cirefe, corco- dufe fi renglote, coacdze, struguri fi, mai tirziu, mici mere de vie. 277
Renoir prefera fructele acelor pomi torturafi fi pipernicifi fructelor minunate expuse in galantarul marilor negustori din Paris. $i defi nu era mare bSutor, dintre toate soiurile, el prefera vinul din Essoyes, un vin ffira urmfi de zahfir, aspru ca vintul de rfisfirit care maturS podgoriile etajate pe dealuri, produsul unui sol unde pietriful e din belfug fi pamintul mai rar. DupS ploile cele mari insofite de furtuni, podgorenii erau nevoifi s3 care pfimintul in spinare, in cofuri mari impletite din rfichitfi. Produsele acestea ale unui sol sfirac erau ilustrarea filozofiei lui Renoir: « Sfi incerci sS creezi bogStie cu mijloace neinsemnate». Vinul din Essoyes ii mai placea lui Renoir fi pentru ей nu era niciodatS « amestecat» cu alt vin. Nici unui podgorean nu i-ar fi venit ideea sS imbunfi- tSfeasca un vin slab, produsul unei vii prost afezatS, amestecindu-1 cu acela al unei vii mai favorizate. Gustind un vin din potirul de argint, oricare cetafean din Essoyes putea sfi-i ghiceascS originea. « E din vifa lui Colas Coute, de pe dealul Biques », sau: « E pinot din via lui Larpin». Via aceea a lui Larpin in care era numai pinot, bine afezatS spre sud, in mijlocul dealului Mallet, era consi- derate ca cea mai buna din regiune. Respectul pentru originea vinului exists inefi in Franja, in marile podgorii, unde fiecare butoi rSmine produsul citorva sute de metri pAtrafi de pfimint pietros. Cutare sol ii dS gustul cremenei care-1 captufefte, celalalt, mai argilos fi mai bine expus, mai multS tSrie, altul, buebet mai bun. Renoir spunea ей invaziei nStSrSilor datorSm gustul nou al produ- selor imbunStSfite prin amestecuri. «Totdeauna aceleafi, ceea ce face viafe plicticoasS.» Gustul lui pentru vin era la fel ca acela pentru arts, fi amestecurile lui Bercy i se рйгеаи tot atit de sfifietoare ca fi fabricarea in serie a mobilei. In vin tata dorea sa-1 descopere pe podgorean fi via sa, dupS cum in ta- blou dorea sfi-1 regSseasca pe pictor fi colful de natura care-1 inspirase. «Мй simteam bine la podgoreni, pentru ей sint generofi.» Sint chiar neprevSzStori. N-au mania tAranilor de a economist. Muncesc din greu tot anul. Vara, sint in vie din zori fi viile sint departe. Terre-a-Pot este la vreo patru kilometri. Cote-aux-Biques e in spatele jandarmeriei, dar se intinde pinfi la Fontette, pe platou, patria brinzei bune fi a faimoasei doamne Lamotte din Afacerea colanului de perle. Castelul ei se mai aflS incS acolo. Mai sint vii fi la Sarment, la fintina Sarment, un izvor unde este арй tot anul, fi la Charmeronde, de unde poti vedea intreaga panoramfi 278
a vdii Senei, cu marea statuie a Sfintei Fecioare care domind §i apdrd recolta celor din Gye. Cind se intorceau seara, podgorenilor le facea pldcere о masd bund in casa lor frumoasd. Cind veneau banii, ii cheltuiau. T?i cumpdrau haine din cel mai bun postav ?i-i comandau lui mo? Royer о splendidd piatrd funerard. Cu toate ca erau cu totul necredincio?i, au construit о bisericd impresio- nantd, pe de-a intregul din piatrd, masivd, destul de uritd de altfel. Lui Renoir ii pldcea mai mult bisericufa din Verpillieres, la depdr- tare de trei kilometri. E strinsd toatd sub acoperi^ul care se ondu- leazd ca pielea unui animal. Ferestrele romanice ?i perefii goi de tot sint de о mare noblete. In faja porfii fusese un ulm imens, sddit atunci cind Jeanne d'Arc trecuse pe acolo, mergind din Lorena la Chinon ca sd-1 vadd pe rege ?i sa-1 convingd sd-i alunge pe englezi. Fecioara dormise la Val-des-Dames, intr-o mdndstire. Ulmul a fost tdiat ?i amintirea mdndstirii se pierde in negura vremii. Dar « fintina» mai este inca acolo. Apa iese din pdmint intr-un fel de pivnijd boltitd ?i este atit de limpede ca n-o mai vezi. Strdinii care tree ?i vor sd-$i potoleascd setea se gasesc dintr-o datd cu picioarele in apd. Pe vremea tatii erau acolo trei statui de lemn: Sfinta Fecioard, Sfintul Iosif ?i Sfintul Genes. Bdtrinii povesteau cd statuile nu erau intotdeauna in bund infelegere $i le atribuiau asemenea discufie: «Aud vint, aud vint, spune Sfinta Fecioard. — Cin’ sd fi fdcut asta, cin' sd fi fdcut asta? intreabd Sfintul Iosif. —Un’ din noi trei, un’ din noi trei », rdspunde Sfintul Gen£s. Gabrielle imi mai povestea: « Patronul se ducea la strdbunica mea, vara ta Cendrine. Ti fdcea pe ceilalfi sa vorbeased, el asculta ?i se distra. Erau unii care spuneau cd el nu vorbea funded n-avea nimic de spus ». N-am putut afla niciodatd dacd Cendrine era о porecld cam ca cenu^dreasa, din pricina faptului ca stdtea tot timpul pe lingd femineu, a maniei ei de a pune cenujd multd in le?ie, sau funded era diminutivul de la Alexandrine. Minca in fiecare seard о « muieturd» care о incdlzea incetijor: vin vechi, zahar ?i piine prdjitd. Tntr-o zi, Pierre a profitat de faptul cd toti ai casei ascultau la ce spunea vdrul Lexandre, fiul Cendrinei, ca sd apuce cratija §i sd inghitd tot ce era induntru. Cendrine era tare mihnitd cd-?i prdpddise cina ?i mama credea cd Pierre о sa moard. Tn Essoyes unde li se dd vin noilor-ndscufi, oamenii nu-i puteau infelege nelini^tea. Credeau cd mama e nebund $i cd la Paris ifi vin nijte idei ciudate.
Lexandre il amuza pe Renoir. Avea reputafia de-а fi un satir, pe drept sau nu, fi era mindru de asta. Dacd din intimplare se ducea la vie, fetele, care il vedeau apSrind la marginea fintinii unde veneau sd-fi umple balercile, fugeau. « Afard de cele batrine », preciza cite un om de viafd. Ca sa nu piardd faima in ochii concetatenilor, о data sau de doua ori, Lexandre se repezise chiar fi la acea prada bdtrina. Celor care ifi bdteau joc de el, le rdspundea: « Mie, nu-mi pasS. Le trag fusta peste mutrd fi nu le-o mai vdd ». Tata, defi nu vorbea de loc, era adoptat cu totul. Varul Lexandre spunea: « Am avut о data un negru. S-a insurat cu una din fetele Girelot. Era un podgorean bun». Fetifele care il intilneau pe Renoir pe cimp fufoteau: « Uite-1 pe-dla de vdpsefte», foarte meet, ca sd nu-1 tulbure. El le chema. Fetele inaintau incet, aplecindu-fi capul fi rasucindu-fi coltul forfului. « Ar putea sdruta о caprd intre coame », gindeau ele vazindu-i chipul slab. La Essoyes, ca fi aiurea, se intrebuinteazd cu placere expresii gata fdcute. Tn miezul zilei, intilnindu-te in drum intrebi serios: « laca-te trezit?» sau: lacd-te sculat?» $tii bine cd celalalt s-a trezit sau sculat pentru cd e in drum, dar dupa acest schimb de politefe nu te mai simti atit de singur in lumea asta mare. Renoir spunea « bund ziua »,fdrd nimic altceva. $i ei repetau grav: « Nu vorbefte fiinded n-are nimic de spus », insinuind astfel ca gindurile lui erau prea vaste pentru a se exprima in cuvinte obifnuite. Tata fi mama nu s-au intors la Essoyes decit peste cifiva ani. Dacd Gabrielle n-ar fi emigratla noi, s-ar fi dus sd locuiasca la rudele ei din Verpillieres fi nu 1-ar mai fi vdzut nicicind pe Renoir. « Dar nu 1-af fi uitat niciodatd pe acest om ciudat care vdpsea.» Ajung la accident. Varul nostru Paul Parisot avea un magazin linga porte des Ternes unde vindea, repara fi chiar fabrica biciclete. Cind venea sd ne vadd, noi ii admiram frumoasa mafindrie, strdlu- citoare fi liniftitd. El о ridica cu о mind ca sd ne arate cit e de ufoara, cu cealaltd apasa pedalele fi lansa roata din urmd intr-un virtej stralucitor. Tata ma finea lipit de el. Ii era fried sa nu-mi vina sd ating acel cere magic. « Ar putea sd-i taie un deget.» Mai erau fi tinerii pictori care veneau sa-1 vadd pe Renoir la Essoyes fi care, aproape top, umblau cu bicideta: Albert Andre fi sopa lui Maleck, d’Espagnat, Matisse, Roussel, Abel Faivre era un ciclist pasionat, domnul fi doamna Valtat circulau cu tan- demul. Am in minte un tablou, in mod sigur pictat la Essoyes, fi care il reprezinta pe Valtat, cu pantaloni de ciclist, afezat in 280
iarbd alatun de b tinara femeie care ar putea fi Georgette Pigeot, о croitoreasa din Paris, care a pozat adesea pentru Renoir. Baiefii din Essoyes fi-au cumpdrat fi ei biciclete. Erau chiar unii care se intorceau cu bicicleta de la vie. Cind se duceau, se mulfu- meau s-o impinga dupd ce-fi puseserd uneltele pe ghidon. Satul era ca intr-o pilnie fi viile erau totdeauna pe virful vreunui deal foarte abrupt. Tata a sfirfit prin a face ceea ce fdceau tofi fi a cerut vdrului Parisot sa-i trimita о bicicletd. Abel Faivre i-a dat primele lecfii. Renoir nu s-a folosit de ea niciodata cind se ducea sa picteze, instrumentele fund prea supardtoare. Dar о gdsea comoda cind se ducea sa repereze motive pe care le nota din citeva trdsaturi de creion in carnetul sau. Cunoaftem acest obicei al lui Renoir. Tn 1897, mama ne fi instalase intr-o parte a casei in care aveam sa raminem. Avea sd construiasca atelierul pomenit, mai tirziu, dupa ce addugase fi casa vecina. $i numai in 1905 i-a venitideea unui alt atelier, pe care Renoir 1-a gasit desavirfit, la capatul gradinii, aproape de joagdrul lui Decesse. Acolo a incercat tata sd facd sculptura, « о idee fixa care ma siciia », cu sculptorul Morel, foarte tinar pe atunci, care e din Essoyes. Gradina era о vie impodobitd cu nifte pomi fructiferi. Tnainte de construirea primului atelier, Renoir nu avea de fapt nici о camera in care sd lucreze. Cu toate astea, se mul- fumea cu pufin. Dar spre sud, un castan frumos, pe care nu-i venea sa-I taie, ii dddea reflexe. Tn partea cealalta, lumina din nord atit de apreciata de majoritatea pictorilor il necdjea. Nu i se pdrea bund decit la Paris, unde copacii nu conteazd. Lipsa atelierului era aceeafi in toate instalarile noastre de la |ard. Tn zilele ploioase tata desena. Dar in 1897, casa din Essoyes era inca prea mica pentru ca parinfii mei sd poata gazdui modele. Ga- brielle nu incepuse incd sa pozeze. Tn ziua aceea, Renoir, spre mirarea tuturor celor din casa, nu facea nimic. Ploaia incetase. Carele grele se intorceau de la cimp. I-a venit ideea sd se ducd cu bicicleta pind la Servigny, ca sd vadd «virfurile plopilor sub norii de furtund». Servigny era unui din acele colturi care il incintau pe Renoir. Tntrebuinfez incinta in sensul lui literal, acela de vrajd. La Servigny, repeta pentru el numele lui Watteau fi fredona о arie de Mozart. Era о veche proprietate senioriala. Castelul fusese ras pe vremea Revolufiei, cele citeva bucafi de ziduri rdmase erau inecate in 281
verdea^S. Renoir era placut impresionat in fafa spectacolului unei realizdri omenefti intoarsd la naturd. Vedea acolo о subtild imperechere, un echilibru divin, fdrd indoiald destul de apropiat de ceea ce el insufi cduta cu pasiune in pictura lui. L-am auzit exprimindu-fi regretul de-a nu se putea duce la Angkor sd contemple statuile zeilor (if nind dintre liane. L’Ource traverseaza proprietatea Servigny care incepe la pont de Loches. Sub aceastd punte, apa se rostogolefte pe-o albie de pietricele, sfdrimindu-se intr-un numdr infinit de reflexe strdlucitoare, scumpe tatdlui meu. Apoi, de-a lungul preriei prin care trecea maiestoasa alee a plo- pilor, riul se liniftefte. Renoir ne cerea sd ne jucdm cu mingea in iarba aceea mai mult roz decit verde. Petele multicolore ale hainelor noastre completau echilibral peisajului. Bogdfia vegetatiei din Servigny se datora numeroaselor izvoare care tifneau aproape peste tot. Au fost captate de oraful Troyes pentru folosul locuitorilor de acolo. Din nenorocire, nu ftiu ce fun- cfionar iresponsabil a crezut cd e de datoria lui sd adauge acestei acjiuni bune una proastd, fi a ordonat tdierea acelor falnici plopi. Deci, in acea zi ploioasd din anul 1897, Renoir s-a dus cu bicideta la Servigny. A derapat intr-o bdltoacd de apd, a cdzut pe о gramadd de pietrif fi s-a ridicat constatind cd-fi rupsese braful drept. A impins bicideta intr-un fanj: fi s-a intors acasd pe jos, felicitindu-se cd putea sd se serveascd de mina stingd ca fi de cea dreapta. Podgorenii care il intilneau, neftiind nimic despre accident, ii dddeau bund seara: « Ei, domnule Renoir, ce mai faci ? » El rdspundea: « Bine », gindind cd braful lui rupt nu interesa pe nimeni. In realitate nu era bine. Era mult mai rdu chiar decit putea presupune el. Doctoral Bordes era un meridional care practice medicina la Essoyes fi era obifnuit cu fracturile. I-a pus lui Renoir braful in ghips $i i-a recomandat sd nu mai meargd cu bicideta. Tata a ' pictat cu mina stingd fi i-a cerat mamii sd-i pregdteascd paleta, s-o curete dupd folosire fi sd fteargd cu о cirpa muiatd in esenfd de terebentind pdrfile tabloului care nu-1 mulfumeau. Era pentru prima oard cd cerea cuiva sd-1 ajute in treburile lui de pictor. La sfirfitul verii, s-a intors la Paris cu mina in ghips. Dupd cele patrazeci de zile obligatorii, doctoral Joumiac, medicul nostra din Montmartre, a venit sd i-1 scoatd. A spus cd sudura e perfectd. Renoir s-a apucat sd picteze cu ambele miini, crezind cd aventura se sfirfise. 282
Tn ajunul Crdciunului, a simfit о ufoara durere in umdrul drept. Totufi, ne-a insotit la familia Manet in rue de Villejust, unde Paule Gobillard aranjase un pom de Crdciun. Degas, care era acolo, i-a citat cazuri ingrozitoare de reumatism deformant, ca urmare a fracturilor, ceea ce a fdcut pe toatd lumea sd rida, incepind chiar cu Renoir. Totufi, tata 1-a chemat pe Journiac, care 1-a neliniftit spunindu-i cd medicina considera artritismul ca pe un mister aproape absolut. Tot ceea ce se ftia, era cd putea sa fie foarte grav. I-a prescris antipirind. Doctoral Baudot nu 1-a liniftit nici el fi i-a recomandat purgafii frecvente. Renoir a urmat sfaturile fi a addugat exercipi fizice. Nu avea prea mare incredere in mers, care face sd lucreze mai ales anumifi mufchi. Ci, in special in jocurile cu mingea. Totdeauna i-a placut sd jongleze. $i-a dat silinfa sd intirzie in fiecare dimineatd plecarea la atelier fi sd facd acest exercifiu zece minute. « Exercipu cu atit mai bun cu cit efti mai neindeminatic. Cind pierzi mingea, efti obligat sd te apleci ca s-o caup, sd faci mifcdri neprevdzute ca s-o gdsefti sub о mobild.» Tata jongla cu cele trei mingi din piele, avind un diametru cam de fase centimetri, ca acelea pe care le foloseau copiii pentru jocurile astazi disparate: mingea fi toba, mingea fi scutul, mingea fi vindtorul etc. Atunci cind avea ocazia se juca fi cu zmeul. Tenisul i se parea prea com- plicat. «Trebuie sd mergi intr-un loc special, la ore stabilite dinainte. Imi plac mai mult cele trei mingi de copil ale mele pe care le iau cind am chef. » Biliardul care te forfeazd sd iei pozitii de necrezut ii pldcea. Dupd ce s-au fdcut mdririle de la Essoyes, mama a achiziponat un biliard adevdrat fi a ajuns maestrd in acest joc. Cu toatd corpolenfa ei, il bdtea pe tata regulat. I-a sfidat pe jucdtorii locali fi a ajuns un fel de campion. La sfirfitul lunii mai, tata ne-a luat cu el la Berneval ca sd vedem familia Berard. Am inchiriat casa, ocupatd iarna de Oscar Wilde, in care locuisem fi in primdvara dinainte de accidentul de bicicletd. Apoi au urmat lunile cdlduroase la Essoyes, plim- bdrile pe malul riului fi culesul alunelor in septembrie. Ne-am intors in strada La Rochefoucauld pentru inceperea cursurilor lui Pierre la Sainte-Croix. Tn decembrie, Renoir a avut un nou atac, groaznic de data asta. Nu mai putea sd-fi mifte brapil drept fi suferea afa de tare cd nu s-a putut atinge citeva zile de nici о pensuld. 283
Povestea lui, incepind cu aceasta criza, va fi aceea a luptei cu boala. Pentru el, nu mai putea fi vorba de insdnatojire. Ceea ce, sint sigur, ii era indiferent. Era vorba numai sd picteze. Reiau exemplul pasdrii cdlatoare. In unele regiuni, oamenii intind laturi mari, astupind drumul in mod irevocabil insemnat de destinul acelor pasari. Boala era capcana care sta in calea lui Renoir. N-avea de ales, trebuia ori sd iasa din lat, sd mearga inainte cu miinile ranite, ori sa inchidd ochii §i sd moara. Se infelege cd, la Renoir, dujman al oricarei formulari atinse de intelectualitate, problema se punea in termeni mult mai obijnuifi. Ti imparta^ea mamii temerea de-а nu mai putea asigura traiul material al familiei. Producpa tatii era imensa, dar vindea imediat aproape tot ceea ce producea. Datorita acestor vinzari duceam о viafS comoda, fara grip, dar nimic mai mult. Renoir, о ?tim, nu voia sa cumpere actiuni. Printr-un joc de cuvinte facil, le califica drept actiuni rele. Cit prive^te pe mama, ca о femeie practice ce era, nu-$i facea nici о grija. Ti placeau casele frumoase, masa imbel?ugata, inconjuratd de prieteni numero?i, dar ar fi fost ott atit de fericita intr-o coliba, numai sa fi fost cu soful $i copiii ei. Progresele bolii erau neregulate. Situez marea scbimbare fizicd a lui Renoir dupa na^terea fiatelui mau Claude, catre 1902. Atro- fierea partiala a unui nerv al ochiului sting devenise mai vizibila. Era urmarea unei raceli din vremea anilor lungi de mai inainte, din timpul executdrii unui peisaj. Reumatismul a mdrit aceasta paralizie parfiala. In citeva luni, fafa lui Renoir capatase acea expresie de fixitate care ii impresiona atit de mult pe cei care il vedeau pentru intiia oara. Trebuie sd marturisesc ей noi ne-am obi^nuit foarte repede cu noua lui infatuate. Afara de crizele din ce in ce mai dureroase, uitam cu totul ей el era bolnav. Din an in an fata lui se sub|ia, miinile i se chirceau. Intr-o dimi- neafa, a renuntat la cele trei mingi cu care il vdzusem jonglind atit de indeminatec. Degetele lui nu mai puteau sd le prindd. Le-a azvirlit departe, insotind gestul de un « La dracu! тй ramolesc » rasunator. A trecut la bilboquet, « ca Henric al Ill-lea in Alexandre Dumas! » A avut §i ideea ей jongleze cu о bucatd de lemn. I-a cerut auvergnatului care ne furniza lemnele pentru foe sd-i taie о bucatd dreaptd, de vreo douazeci de centimetri lungime ?i un dia- metru de patru centimetri. A cioplit-o el insu?i cu grijd cu un cufit ?i a frecat-o cu glaspapir pind cind a ajuns foarte netedd. 0 azvirlea 284
in sus, о invirtea p-о prindea din nou, avind grija sd scbimbe tot timpul mina. «Pictezi cu miinile! » Spunea mereu. Deci lupta ca sd-p pdstreze miinile. Mersul se ingreuna. Eram incd mic de tot cind s-a hotarit sd se ajute cu bastonul. Cum se Idsa tot mai greu pe baston ?i citeodata aluneca, a luat unul care avea in virf о bucata de cauciuc, « ca un invalid ». Ajunsese sd nu mai suporte frigul p capata guturai cind lucra afard. Tn fiecare vard, ne intorceam in Essoyes unde casa noastra fusese terminatd, fapt care ii permitea mamii sa invite multi prieteni ?i sa-1 inconjoare pe Renoir, care se mijca din ce in ce mai greu, de acea viajd pe care о iubea atit de mult p pe care acum nu se mai putea duce s-o caute in afard. Timp de cincisprezece ani, la inceputul lui iulie, verii nopri ne vedeau sosind. Calul Coco, Fluteau, varul nostru Clement p Hui sdu Louis ne apeptau la gara. larna, Coco trdgea brecul ca sd-1 duca pe Clement la vinatoarea de « mistrep». Vara trecea in serviciul, mai putin obositor, al tatii. Fluteau han- giul, al cdrui fiu fabrica astazi pmnpania cu acest nume, avea funcpa de vizitiu. Trebuie sa va dau о explicate pentru numele « Coco », care era p porecla fratelui meu Claude. In Burgundia e in mod obifnuit numele care se da la top caii. La fratele meu nu era decit deformarea numelui sdu. Рига coincident ! La ora prinzului, Coco calul era lasat liber in curtea din fata casei. Prdda crengile de jos ale castanului, din care pricind fratele meu Pierre ii facea observapi indignate. Coco ip vira capul prin u?a fereastrd, pdrind sd ceara explicapi pentru aceasta severitate. Renoir ridea de expresia de naivd inocentd a calului p-i spunea Gabriellei sd-i dea de baut. Se umplea un polonic cu vin indulcit p Coco se delecta. Uneori, dupd aceastd micd placere, se cam impleticea. Coco s-a imbolnavit de reumatism p tata a insistat mult sd fie lasat sd moara de moarte bund. Multa vreme a rdmas in grajd fara sd facd nimic. Suferinfa lui era prea mare atunci cind mergea. La inceputul unei ierni, care se prevedea a fi proasta pentru reumatismul sau, s-a luat hota- rirea ca sd fie ucis. Marchand, mdcelarul, s-a ocupat de treaba asta p ne-a asigurat cd avusese loc fdrd durere. Tn timpul cind lipseam noi, varul nostru Clement Mugnier p nevasta lui Melina aveau grijd de casa. Acum, cindmd due la Essoyes, md primesc stranepopi lui. Clement era о fiinta fermecd- toare p avea, intr-un fel, fafa de Renoir rolul pe care aveau sd-1 aibd bancherul Edwards la Paris, Ferdinand Isnard la Cagnes p 285
care fusese acela al baronului Barbier in la Grenouillfere. Am sd vorbesc mai tirziu de Edwards ?i de Ferdinand. Comun cu Cle- ment, acefti credincioji aveau corpolenfa, mdiestria in meseriajjor ?i о totak ignorantd in ceea ce privejte picture. To|i trei au lost veseli, gurmanzi, senzuali ?i devotafi. Adesea seara, dupd cind, ne ajezam pe banca din fafa sufrageriei ?i-i priveam pe cei care se intorceau de la cimp. Vd dau un exemplu despre stilul conversafiei: Clement о vede pe mdroaia Celestine incovoiatd sub povara co?u- lui din spate. Filozof, spune: « 0 vezi p-asta, dacd a? fi vrut a? fi dat-o gata », Mama, care avea oroare de asemenea glume, i-o intoarce: « Ce rdutdcios e?ti! N-ai nimic altceva de spus? » $i Clement trdgea concluzia:« Tu ce vrei, esti о ?mecherd, cd e?ti de la ora? I »Discu^ia n-avea nici un sens ?i Renoir se prdpddea de ris. Califica acest ezoterism drept « Mallarme rustic ». Aceastd comparable era foarte limpede pentru noi. Pdstram in minte citeva adrese ale unor scrisori de-ale poetului cdtre Renoir. Acum cifiva ani, am incercat cu Gabrielle sd reconstituim una partial jtearsa din memoria noastrd. Celui care traiefte din culoare la numarul treizeci fi cinci in strada celui care l-a tnvins pe balaur du acest plic, poftafule. Functionarii de la po?td au trimis, fdrd ezitare, aceastd scrisoare la destinafie, la nr. 35 in rue Saint-Georges. In 1897, Georges Riviere, dupd ce lipsise vreo doudzeci de ani, a reapdrut in viafa tatii. Acum avea о funcpe importantd la Minis- terul Finanjelor ?i locuia intr-o cdsufd in Montreuil-sous-Bois. Se inmormintase in mahalaua aceea, aproape de pddurea Vincennes, din cauza sdnatdtii sofiei sale, о polonezd incintdtoare care, cu toate ingrijirile sofului ei, murise tuberculoasd. Riviere i le aducealui Renoir pe cele doud fete ale sale, Нё1ёпе ?i Renee, care ne-au cucerit de indatd. Toji trei au luat obiceiul sd-si petreacd vara la noi, la Essoyes. Micubele au indrdgit-o pe mama, fdrd nici о ГерпеГе. A fost ca un fel de adopbiune fdrd declarable. Tineri ?i tinere din sat veneau sd ne viziteze. Ne duceam in bandd pe malul riului sau in pddure. Uneori inhdmam calul la brec sau la calea?cd ?i tata mergea ?i el cu noi. In trdsurd, aldturi de el, se a?ezau mama, domnul Riviere, ?i vreun alt vizitator impor- tant ca Vollard sau na?ul meu Georges Durand-Ruel, sau sculp- torul Maillol. Tinerii veneau in urma trdsurii pe biciclete. Intr-o 286
zi, ne-am dus afa pind la Riceys, patria vinului roze, de pe Laigne, cam la vreo treizeci de kilometri. Mai intii, urci dealul la Courte- ron prin pddure. Sus, treci prin viile de la Charmeronde, apoi cobori de-а lungul Senei peste care treci la Gye. Apoi, mai sint un fel de dealuri de trecut fi aj'ungi la Ricey-le-Haut, care domind Ricey- le-Bas, ?i la un alt Ricey care e etajat de-a lungul drumului din Cha- blis. Vinul din Ricey a fost intotdeauna bdutura preferatd a locuitori- lor din Troyes. Starea infloritoare a locului dateazd de multa vreme. Se vede dupd frumoasele case de altddata, dupd biserici fi dupa castelul care dormiteazd aproape de riu. Hanul era foarte vechi: sdli cu grinzile pe-afard, bucdtdria pavatd cu lespezi mari fi cu un femineu enorm. Era tare cald. Lui Renoir i se fdcuse foame. Capi- telul sculptat al unei case vecine ii dezldnfuise elocinfa. S-a des- fdtat cu pui fript fi cu « mazare manincd-tot cu mdzdriche », altfel spus, sote cu slanind. A bdut mai mult de-о stick de pinot roze. La intoarcere am cintat. Cintecul nostru preferat era Gastibelza omul cu carabinS, text fi muzicd de Victor Hugo. « Ceea ce acest poet destructiv a fdcut mai bun», spunea Renoir. Era povestea unui spaniol romantic infelat de iubita lui. Ea n-a fovdit sd-fi ddruiascd « frumusejea-i de porumbifd » . . . Pour Гаппеаи d'or du comte de Cerdagne, Pour un bijou. Le vent qui souffle a travers la montagne Me rendra fou. . . (Pentru inelul de aur al contelui Cerdagne,! Pentru о nestemata./ l^intul care bate peste piscuril Are sd md nebuneascd. . . I) Mi s-a spart cauciucul de la bicicletd cdci il lovisem de roata brecu- lui fi m-am intors pe treapta trdsurii. Un tindr a adormit intr-un tufif de alune fi n-a mai apdrut decit a doua zi. Tofi afteptam cu nelinifte rezultatul acestei mici petreceri. Lui Renoir nu i-a tost nici mai bine, nici mai rdu, fi suferinta aceeafi ca de obicei. Aceasta i-a mdrit fi mai mult indoiala, dacd asta se mai putea, in efectul regimului. Af vrea sd vd dau о idee despre felul cum ne petreceam vremea la Essoyes. Ca sd pot face о precizare mai exactd am ales anul 1902. Fratele meu Claude avea un an, eu implineam opt in toamnd. Pe la fase dimineaja, md trezea Gabrielle care imbrdca un jupon peste cdmafa ei de noapte fi cobora sd deschida Ufa pentru Marie 287
Corot sau vreo alta femeie din sat care venea sa « dea ajutor ». Cind fratele meu Pierre nu era inca in vacanfd, eu ma culcam in camera lui de la etajul doi, alaturi de cea a Gabriellei fi de aceea a unui model adus de la Paris. Georgette Pigeot, Adrienne, fi la Boulangere au urmat rind pe rind in camera aceea. Restul etajului era un pod. Bimele mari fi grinzile cioplite cu toporul de cdtre dulgherul satului erau pe afard fi md fascinau. Prin ferestrele aco- perifului vedeam drumul orbitor de albeata diminefii. Dincolo de aceasta linie se intindea un loc unde Clement cultiva legume pentru noi. Atunci cind nu se ducea la vie, se distra inainte de arfi(a mare sa ardceasca mazarea sau sd semene ridichile. In spa- tele locului nostru era cimp fi mai incolo pddurea. Dincolo de pddure erau viile. Daca ma aplecam, puteam sd le ghicesc pe cele de pe dealul care domina Servigny. Mai tirziu, in timpul zilei, totul fremata de caldura. lefind din rdcoarea casei, aveai impresia cd intri intr-un cuptor. $i ce de insecte, ce de musculije nesuferite, ce de viespi, ce de fluturi mai erau. $i cite libelule, semanind cu licdririle transparente ale apei, zburau pe malurile riului. Acele treziri, preludii la nddufelile zilei, imi fdceau impresia unei impliniri fizice pe care о mai simt inca dacd inchid ochii. Trageam nifte pantaloni fi о cdmafa, coboram la etajul de jos fi md duceam sd-1 sdrut pe tata. Nu md Idsa sd intru decit dacd era imbrdcat. Mai tirziu, numai atunci cind picioarele nu-1 mai puteau tine, a acceptat ajutorul mamii, al Gabriellei, apoi pe acela al Louisei-lungana, pentru a-fi face toaleta, fi a ingdduit sd se intre la el inainte de a fi complet imbrdcat. Pe cit i se pdrea de purd fi nulurala goliciunea feminina, pe atit il jena expunerea corpului masculin. Cind a pictat Judecata lui Paris, a inceput cu Pierre Daltour, actorul, care a pozat pentru pdstor. Dar, cu toatd frumu- sefea corpului lui Daltour, care era un adevdrat atlet, tata a terminat tabloul cu Gabrielle, la Boulangere fi cu Pigeot, dedarind cd se simtea mai in largul lui. Totdeauna gaseam ferestrele larg deschise. 11 sdrutam repede fi coboram in goana restul scdrilor pind la bucd- tdrie, unde Marie Corot imi dadea micul dejun. Mama se scula mai tirziu. Fratele meu Claude, cdruia i se spunea de pe atunci Coco, dormea cu ea fi о trezea des noaptea. §i-afa s-a obifnuit incetui cu incetui, sd reciftige lipsa de somn dormind dimineafa. Renoir lua micul dejun in sufragerie, о ceafcd de cafea cu lapte, piine prdjitd cu unt. Ii pldcea sd-fi ungd singur piinea cu unt, 288
apoi s-o moaie in cafeaua cu lapte. Unui din obiceiurile casei Renoir era acela de-а nu insista niciodatd pe lingd musafiri sd mai ia о data din bucatele care li se ofereau pe masd sau pe care le aducea slujnica. Acel « n-ati luat destul... mai luafi bucata asta ... va rog. .. ca sa-mi facefi pldcere» mama nu-1 cuno^tea. Incerca, prin atitudinea ei, sa-$i convingd invitatii ca erau la ei acasa §i ca se puteau servi dupd bunul lor plac. « Insistind, a? fi avut aerul ca vreau sa le amintesc cd nu faceau parte din casa noastrd.» Renoir se prdpadea mai ales dupa acel « ca sd-mi faci pldcere ». « Nu vad ce pldcere ar putea avea stapina casei cdptu$indu-ma cu о indigestie!» Cind aparea mama, el ii dadea buna dimineafa destul de ceremonios. Am infeles de foarte mic ca viaja intima a parinfilor mei ii privea numai pe ei. Nu 1-am vdzut niciodatd pe tata sdrutind-o pe mama in public, nici macar fata de noi. Fac excepfie, bineinfeles, de sarutul conventional de la desparfirile de pe peronul gdrii. Cind Renoir vedea soti sau iubifi manifestindu-^i dragostea in public, se nelini^tea. « N-o sd dureze prea mult, prea о manifests!» Cu toata rezerva instinctiva fafa de tot ceea ce finea de senti- ment, « care nu e grandios decit ascuns», tata ii spunea «tu» sofiei sale ?i copiilor sdi, care ii spuneau la fel. Ii spunea «tu » ?i lui Georges Riviere, fiicelor lui, lui Claude Monet ?i acelora dintre camarazii tineretii care mai erau in viafa. Ti spunea dumneata soacrei sale, Gabriellei, modelelor, copiilor strdini. Detesta acel «tu» protector. « Domnul» care adresindu-se unui muncitor sau unui servitor, spunea: « la spune, dragul meu ! » era definitiv pecetluit in mintea lui. «De ce nu: ,,Ia spune, fopirlane"?» in aceasta neghiobie el vedea proasta influenfa a romantismului §i о supra- vietuire a limbajului melodramelor. Din cele mai depdrtate amintiri, ?tiu cd parintii mei dormeau separat. Camerele lor, aproape totdeauna aldturate, erau totufi separate. «Trebuie sd fii foarte tindr ca sa pofi trdi claie peste grdmadd fdrd sa te irifi. » Tn schimb Renoir, cum am mai menfionat, era contra absenfelor prelungite. Sint aproape sigur cd nu §i-a in?elat niciodatd sotia. « Mai intii pentru cd nu serve^te la nimic. Tn genera], a doua seamdnd cu prima, exceptind obi^nuinta anumitor manii. » Tata pretindea cd, afard de unele fenomene chinuite de un temperament supardtor, ca prietenul sau Lhote, care uneori trebuia sd alerge la anumite case $i sd-?i astimpere pofta, tot atit de penibild ca si setea, majoritatea bdrbatilor urmdresc un ideal de femeie, totdeauna acela^i. A?a se explicd asemdndrile intre 289
sotiile legitime ?i amante. Tn tinerefe, i s-a intimplat sd facd о gala ingrozitoare. Unui din prietenii sdi avea о amanta pe care о aducea des la Moulin de la Galette ?i pe care i-o prezentase lui Renoir. Tata, crezind c-o vede pe stradd, i-a vorbit despre dansurile ei. Era insa sofia legitimd! Tn ultimii ani, atunci cind pe Gabrielle о $i atinsese boala care avea s-o ucida, vorbeam despre toate destul de deschis. Citeodata discupa ajungea la capitolul relafiilor sexuale dintre parinpi mei. $i gindeam amindoi cd dragostea parintilor mei fusese foarte activd $i foarte duioasd $i ca raporturile fizice n-au incetat decit atunci cind boala 1-a (intuit definitiv pe Renoir in fotoliul sdu de infirm. Cer iertare parintilor mei ca nu respect aceasta intimitate la care ei (mean atita, dar cred ca informatia e destul de importanta pentru a mi-o fi ingaduit. E bine sa repetdm ca Renoir era normal $i in viafa lui sexuala. Tn timp ce tata savura piinea neagra prdjitd la focul din ?emineu §i unsa cu unt foarte alb, «la Paris, se pune $ofran inauntru, crezind ca untul galben e mai distins » — Primiaud, un tindr pictor care petrecea vara la noi, facea sd rasune gradina de bataia tobei. Ajteptase trezirea mamii pentru a-?i proclama astfel bucuria cd incepe о noua zi. Era foarte inalt ?i foarte barbos, cu ochi foarte blinzi. Podgorenii aveau mustafa ji barbile din casa Renoir ii amuzau tot atita cit ?i accentele noastre. «Parizieni clonfari», spuneau ei incercind sa graseieze ca Raymonde Mathieu. Specta- colul acestui uriaj, mergind agale pe ulitele din Essoyes, fdcind zgomotul rezervat pristavului le stirnea risul. $ederea noastra in mijlocul lor era о atracfie cu care nu se puteau Iduda cei din Loches, din Fontette sau din Grancey. Cei din Bar-sur-Seine, unde se afla subprefectura, aveau fabrica de sticla, cu baietii aceia care suflau in (evi lungi ?i ajungeau tuberculo?i, dar cei din Essoyes aveau un pictor bdrbos, inconjurat de о bandd de «(igani nomazi» $i mai barbo^i ca el ?i care nu se mai potoleau cu farsele ca sd facd lumea sd ridd. Primiaud strdbdtea ulifele, distrind fetele cu о bataie jdgalnicd a tobei, pe cele mai virstnice cu una mai grava, privindu-le cu ochii lui de cani§ care aveau aerul sd spund: « Nu-i a?a cd-i frumos? » Bunica mea Melie a protestat la primdrie contra acestui concert care n-o trezea, cdci era in picioare din zori, dar care i se pdrea «necuviincios». Nu exista nici un regulament municipal care sd interzicd bdtaia tobei. Singurul motiv care 1-ar fi putut sili pe paznic sd-1 interzicd ar fi fost existence mai multor 290
plingeri. Dar locuitorii din Essoyes nu se plingeau, ci dimpotrivS. Primiaud, trecind prin fa[a casei bunicii Melie, indrepta spre ea cel mai seducStor zimbet $i mingiia languros pielea de ntigar cu baghetele sale. Era ca un fel de madrigal, ?i asta о infuria pe bunica mea. Inainte ca Renoir si fi terminat prima figarl, masa se umplea in jurul lui. Vollard, adormit, cerea о portocak. Tata ii aducea aminte ей portocalele nu cresc la Essoyes. « Confundafi cu sudul; luafi prune! — Spunefi-mi, domnule Renoir, de ce nu cresc portocalele la Essoyes? — Pentru ca nu sint portocali.» Renee Riviere cobora seara intr-un zgomot infernal de exclamafii, strigSte, sarutiri Gabriellei sau Georgettei, manifestindu-?i afeefiunea fafS de Marie Corot, pe care aceasti agitafie parizianS о lasa rece. Marie Corot avea gravitatea potrivita unei persoane care copsese pkcintele cu brinza pentru un mare pictor ?i о invSfa pe sotia altui mare pictor cum sa lege un sos fara kirti. Era mid $i gtisulie §i trecuse de $aizeci de ani. Purta о bluza cenu^ie cu un guler ingust de dantek ? i о fusti de aceea^i culoare, foarte lungd. Gabrielle ne spunea ей, pe sub fusta, Marie purta cel pufin trei jupoane. Nu-?i punea ?orf $i nu se murdSrea niciodati. Renee Riviere era Ьгипй, cu pielea luminoasS, foarte «bine flcuti», cum spunea Clement, avind pretenfia de cunosdtor. Ar fi fost un model minunat pentru Renoir. Mama ii kuda perfec- tiunea bustului. Dar tata ezita sa fintuiasca acea forfa a naturii in atelierul зйи. « Probabil ей nu prea se distreazй iarna in Mon- treuil. Бй profite de timpul cit e la Essoyes. » Trebuie ей adlugfim ей tatii ei n-ar fi acceptat sa pozeze goak. Renoir s-a mulfumit sa-i faca citeva portrete ?i s-o puna sa-i cinte. Avea о voce divina, de contralto, ideak pentru partitura lui Cherubin din Nunta lui Figaro ?i pentru Cupidon din Orfeu in infem. Tn fiecare searS, unul dintre invitafii no^tri se a^eza la pian ?i aveam cite un concert. Cu Mozart mergea bine, dar naivitatea ei nu se potrivea cu §mecheria lui Offenbach. Cfici era de о surprinzatoare naivitate. Renoir ii spunea: «Tare ejti proasta». Si ii explica lui mo§ Riviere care, imbatrinind, adoptase unele prejudedti: «Dad fiid-ta ar fi nifeluj cocoti, ar fi о cintireaffi extraordinati». Dar Rivkre nu voia ca fata lui ей fie cintireafl. « N-ai dreptate, spunea Renoir, meseria de actor nu e pentru un barbat, dar e foarte potriviti pentru о femeie. Бй joace teatru, asta e ins^i esenta feminititii.» Vocea lui Renie era atit de frumoasl, incit ?i blrbafii aceia care mincau 291
caltaboji in Vinerea mare intrau in bisericd duminica, atunci cind cinta ea. Noi nu incetam sa-i facem farse pe care ea le suporta cu о buna dispozifie niciodatd dezmintitd: ii incurcam a§ternutul, se auzeau voci cavernoase, umblau fantome nocturne. Era foarte buna prietend cu Louise Munier, о tinard vecina, ai carei pdrinfi aveau multe vaci. Unui din jocurile noastre era s-o legam la ochi pe Renee sub pretextul cd ne jucdm de-а baba-oarba ?i s-o Idsam in mijlocul rumegdtoarelor mirate. Intr-o zi, s-a nimerit in fata unui vitel care s-a apucat s-o linga con^tiincios. Ea spunea: « Tnceteaza, Jean, e?ti dezgustdtor ! » S-a hotdrit sd-?i dezlege ochii $i s-a speriat atit de tare, cd a cazut $i ?i-a jupuit pielea de pe pulpa. Mama a pansat-o cu bidorura de mercur. Apoi mi-a dat jos pantalonii §i m-a biciuit cu о creanga din alunul nostru mare, acela care avea alune groase ?i prelungi. Helene, sora lui Renee, era calma ?i rezonabila. Studia ca sd ajungd profesoard. Mama lor, frumoasa poloneza, fusese exact ca Renee inainte de-а se imbolndvi. Suferinfa facuse din ea о fiinfa rezervatd. Riviere gasea in fiicele sale cele doua aspecte ale sofiei lui pe care о iubise nebune^te. Nici unui dintre noi nu putea concepe vacanfele la Essoyes fara prezenfa «micutelor Riviere». Sosirea lor era foarte curind urmatd de aceea a lui Edmond Renoir, varul meu primar, fiul unchiului Edmond, ?i de aceea a lui Paul Cezanne. Edmond avea sd se cdsdtoreascd cu HeUne ?i Paul cu Renee. Mama nu era in genul « pefitoare ». Prea ii era teamd sd nu se in^ele. lar cit prive^te pe Renoir, ideea de a influenfa destinul altora i se parea indecentd. Cu toate astea, cele doua cdsatoni li se pareau atit de normalc incit au favorizat in mod limpede intilnirile dintre cei in cauza. Trebuie totufi sd dezvalui duioasa lor slabiciune pentru cuplul Paul-Renee. Ea era insa^i bucuria de a trai. « Face chiar gre^eli de ortografie, explica Renoir, fapt care mi se pare esenfial la о femeie.» lar Paul era fiul lui Cezanne ?i parinfii mei il regdseau in el pe tatdl lui. Pina ?i in tdcerile, $i in rezerva lui. Cezanne $i Renoir se adorau $i niciodatd nu 51-au aratat in vreun fel afecfiunea. De-abia i?i stringeau mina, cind se intilneau. T?i spuneau dumneata. Erau in stare sd stea ore intregi impreund fdrd sd schimbe vreo vorba, destinzindu-se numai prin prezenfa reciprocd. Socotesc cd am infeles sentimentul care ii lega pe cei doi barbati prin acela asemdndtor care ma lega pe mine de Paul Cezanne, Hui, 51 pe care 292
el il avea pentru mine. In general, oamenii sint atra?i de alti oameni pentru anumite motive. Tp place tovara^ia unuia pentru ca e dejtept ?i te distreazS, sau pentru ca e bogat ?i te prime^te luxos, sau e generos ?i te poate ajuta. Paul avea din toate, dar nu asta ma facea sa-i caut tovara?ia. Tmi placea sS fiu cu el pentru senzatia fizica ?i spirituals de-а fi alSturi de el, a?a cum unui ciine ii place sa stea linga un alt ciine. $i ?tiu cd ?i el avea aceea?i placere. Tn India, se mai intilnefte inca aceasta apreciere tacutd a prezenfei, greu de explicat pentru produsele secolului ma^inilor. Pentru a-i arSta lui Riviere avantajele unirii lui Paul cu Renee, tata ii spunea despre Paul: « Un om inteligent, bun ?i miop, toate calitStile astea la un loc nu se gasesc pe toate drumurile ». Indra- gostitul nostru trecuse bine de treizeci de ani, avea tendinja de a se ingraja ?i chelea. Ochii lui mari ?i ascunji nu scapau nimic din ceea ce era omenesc. Buza de sus era impodobita de-о mustata groasa, u$or rasucita, care ii dadea infatijarea unui ofiter englez din armata Indiei, convertit la Hinduism. Nu facea nimic. Renoir, referindu-se la scrisorile sale, socotea ca ar fi putut ajunge un mare scriitor. Dar jtia ca fiul unui geniu putea fi impiedicat de о anume pudoare. Ma exprim prost cind spun ca Paul nu facea nimic. Ar trebui sa spun ca nu profesa nici о meserie cunoscutS. Tn reali- tate, indeplinea о funcpe de о rinduiala mult superioara profesiunii de artist, avocat sau industrial: traia! Paul Cezanne avea un si mt ascutit al viefii, a$a cum trebuie sa-1 fi avut unii mari seniori din vremurile necomerciale. Renoir il admira pentru con^tiinfa cu care practice meseria lui de om care traie^te. Mama dorea ca el sa se cSpStuiasca $i sa renunje a-?i mai petrece nopple la cafenea, oferind bauturi prieleniior cu care discuta despre sport. Paul avea о slabiciune pentru box. Paul avea sa se socoteasca prea batrin, prea chel, prea miop, nedemn de Renee. Citeodata fugea de ea. Piecam amindoi in expeditii indepartate pe riu. Pretextul era punerea minciogurilor de prins pe$ti. « Luntrea » noastra avea fundul drept ?i о impingeam cu prajini mari. Nimic nu-i mai misterios ca un riu. Departe de lume, pierduti in frunzi^ul incilcit, aproape ingroziti sS nu intre- rupem sunetui alunecdrii apei pe ierburi, ne credeam ie?ip dintr-un roman al lui Fenimore Cooper. Paul tocmai ma facuse sd-1 descopar pe acest scriitor. Ne culcam pe burta de-а lungul luntrei, cu fafa la citiva centimetri de apS, nemijcap ?i tdcup, spionind mijcSrile unui pe$te mare, a?a cum $i el i$i pindea prada. 293
alWH
Mama prefera pescuitul cu undifa. 11 a$eza pe Claude in poala lui Renee ?i se apuca serios de lucru. Adesea ne aducea un co$ plin de pe?ti?ori minusculi, pe care Marie Corot ii frigea cu ulei de nageotte, о saminfa care facea flori galbene $i umplea cimpuL Ca tot ce tinea de Essoyes, pretuiam mult acest untdelemn putin cam aspru. Edmond ii citea cu glas tare pasaje din cSr|i Helenei. Tocmai descoperea acel gen de activitate care la el avea sS ajunga pasiune: studiul. T?i daduse examenul de capacitate, se gindise sa se facS cSlugSr, predase engleza intr-un colegiu in Anglia §i-$i complete prima explorare a scriitorilor englezi moderni. N-avea sa se mai opreasca niciodata, petrecindu-^i restul viefii tot imbatin- du-se de frumusetile tuturor literaturilor din lume, sarind voios de la araba la rusa, de la italianS la scandinavS $i bind nevoit pentru asta sS invete cele mai diverse limbi. Edmond ?i Helene reprezentau elementul intelectual al micii noastre bande. Atunci cind Renoir lucra inauntru, noi ne impra^tiam, ducindu-ne sS ne jucSm cu prietenii no^tri din sat. Numai daca ne chema sa-i pozSm, intram in atelier. Adesea mama se ducea sd stea о ora-douS in atelier, dar numai dupa ce Coco fusese imbaiat cum se cuvine, frectionat ?i hranit la sin, bineinteles. Cred ей mama era pe deplin fericitS. Lui Coco ii datorez cea mai severa pedeapsS cu ramura de alun din copikria mea, administrate de mama cu acordul total al tatii. Ni?te lucrdtori care reparau acoperi^ul podului lAsasera scara acolo. Mie mi-a venit ideea sd-1 сайг sus pe fratele meu mai mic, care avea doi ani, $i sS-l ajez сй!аге, ca sS poatfi admira privelijtea. Apoi, cum el nu voia s3 mai coboare, 1-am lasat acolo. Cind 1-a zSrit mama, intr-un echilibru nesigur, la acea inalfime de peste trei etaje, a apucal-o о adevarata groaza. Coco a fost dat jos, apoi a explicat glorios ей fratele lui mai mare a vrut sa-i arate priveli^tea. Ce bStaie am mincat! 0 mai simt ?i acum I Maillol venise sfi petreacS citeva saptSmini cu noi. 0 ksase pe Clotilde, nevastft-sa, la Marly pentru ей u?a casei nu se putea incuia. LScatujul a vrut зй-i vindfi о incuietoare perfecfionatiS ?i el refuzase. Voia una Ьипй, veche, cu о cheie a carei greutate s-o simfi in buzunar. Cum ai afla altfel ей ji-ai pierdut cheia. FiindcS nu putea 8Й gSseascS aceastS piesS de muzeu, l&sa u$a farA clanH §i pe Clotilde s-o pfizeasca. Clotilde era totul in viaja lui Maillol. Mai tirziu, un reprezentant al municipiului din Aix-en-Provence a venit sa-1 caute ca 5Й facS un proiect de monument pentru Zola. Maillol le-a propus о statuie reprezentind-o pe Clotilde goals, adSugind 295
cd Zola n-ar avea decit de cijtigat dintr-asta, trupul lui nefiind atit de frumos ca acela al Clotildei. Maillol era slab, barbos, ?i cu un pronuntat accent meridional. Ne ducea cu gindul la Henric al IV-lea. Tocmai termina un bust al tatii. Lucra in atelier in timp ce tata picta. Niciodata nu-i cerea tatii sd-i pozeze. Era atit de plin de subiectul sdu incit asemdnarea parea sa ti?neasca la fiecare atingere. Era mai mult decit о asemanare fizica, era insu?i caracterul lui Renoir, ce se exprima prin acele citeva livre de lut. Eu eram prea mic ca sd infeleg, dar tata, mai tirziu, mi-a vorbit deseori de acea capodoperd. Md trimisese la marchitan sa cumpar sirmd de Бег groasd ?i i-o propusese lui Maillol drept armaturd. Dar Maillol refuzase, socotind-o ca pe un lux prea mare. Gasise in ?urd bucafi vechi de sirmd de Бег care slujea drept araci pentru vita noastra cu struguri albi. Intr-o dimineata, am fost trezifi de ni?te strigdte groaznice. Maillol alerga prin gradina ca un nebun. $i repeta din toate puterile: « Renoir pe jos... Renoir pe jos... » Sirma de fier ruginita se rupsese ?i bustul, preschimbat intr-o mica grdmadd, zdcea pe podeaua atelierului. Dupa citeva zile, Maillol a avut curajul sd inceapa din nou. Dar, dupa cum spuneau tata ?i Vollard, nu ?i-a mai regdsit nicicind inspiratia primei lui fijniri. Cind se coceau pepenii, Marie Corot md trimitea sd cumpdr unul bine copt. Numai о singura persoana avea pepeni in Essoyes, Aubert grddinarul. Nu era podgorean ?i avea о gradina pe malul riului, in partea de jos a satului. Cdci satul e impartit in cel de « sus » ?i de << jos » ?i aceste doua adjective desemneaza doud ingra- madiri foarte diferite. Podgorenii locuiesc rareori jos. Noi locuiam sus. Tn gradina la el, Aubert cultiva ceea ce nu se cultiva la Essoyes ?i anume: fasole verde, mazare, pepeni. $i le vindea burghezilor din ora?: farmacistul Decesse, Decesse de la gater, mdcelarul Marchand, doctorul Bordes ?i notarul Mathieu. In tinerejea lui, Aubert fusese gradinarul inparatului Napoleon al Ill-lea, la Compiegne. In fiecare zi la amiazd, povestea el, ii ducea un pepene majestafii sale. Intr-o zi, pe cine vede in bucdtarie? chiar pe impdrat care scotea din tolba sa un iepure pe care-1 impu?case la vinatoare. « Aubert, tu cultivi acejti pepeni minunap ? — Da, sire », a raspuns Aubert ro?u tot. Atunci Napoleon al Ш-lea s-a intors spre sotia lui care i?i vedea de treburile ei pe linga cuptor si i-a spus:« Eugenie, clate?te un pahar sa ciocnesc cu acest Aubert de treaba, care cultivd ni?te pepeni atit de buni». Renoir pretindea cd nu se indoiejte 296
de adevdrul acestei povestin fi impdrtdfea gustul impdratului pentru pepenii lui Aubert. Am facut aluzie la о anumitd condescendenja a podgorenilor din Essoyes fata de «plugari». Acest sentiment ajungea un dispret neascuns pentru nenorocipi care locuiau in catunele pierdute pe indlpmi, la multi kilometri in spatele viilor. Fontette intra in categoria asta. Mai erau fi catunele Petit Mallet fi Grand Mallet, ale caror ferme acoperite cu paie se stringeau in jurul piriului cu acelafi nume. Noe-les-Mallets atingea fundul acestei prapastii de tardnime inapoiatd. Cind mama glumea cu Clement pe socoteala incapacitapi celor din Essoyes de a alege un primar cum se cuvine, el rdspundea jignit: «Ma duceam sd aduc un’ de la Noe! » Un pdstor de la Noe avea un naf la Essoyes, avocat care nu mai profesa, fi-fi consacra ultimii ani cultivdrii gurii- leului. I-a adus in dar, de ziua lui, о pendula pe care о cioplise el insufi dintr-un trunchi de stejar. Era un obiect grosolan ca un fel de bild, inconjurata de alte bile mai mici fi bdlfate cu albastru, alb $i rofu, cdci pdstorul era patriot. Inauntru, mifcarea era aceea a unui defteptdtor care se potrivea atit de exact incit puteai crede cd a fost conceput in acest scop. Fostul avocat avea о fata de vreo cinc:sprezece ani, foarte frumoasd fi foarte anturata. Md duceam adesea s-o vad cu micufele Riviere fi cu mai multi baiep din locali- tate. Pendula pdstorului ne-a fdcut sd ridem mult. Fata credea ca о sd-1 distreze pe tata. Baiepi au aprobat-o zgomotos. Nici unui dintre ei nu-fi ardtase vreodata interesul pentru pictura lui Renoir. Dar faptul cd tata « vindea la Paris » il punea in mintea lor in virful scdrii sociale, foarte departe de acel faranoi analfabet a carui naivitate se etala cu obraznicie in acest obiect grosolan. Am luat pendula sub brat fi am piecat cu bicicleta. Eram atit de grdbit, rizind dinainte la gindul cd tata va ride, cd am cdzut fi am stricat una din bilele cele mici. Spre marea mea surpriza, Renoir a gdsit pendula foarte frumoasd fi m-a pus sd lipesc cu grija mica bild. Apoi mi-a explicat cd un obiect lucrat cu mina, cu dragoste, de cdtre un pdstor, nu poate fi urit. Tn orice caz se remarcd in el starea de spirit a pdstorului, pe cind in bronzurile aurite care impodobesc femineurile oamenilor « bine » nu se vede decit preten- tioasa reufitd a unui procedeu industrial. Atunci cind Baudry venea sd ceard о bucatd de piine, Renoir inceta lucrul fi voia sa-l vadd. Baudry era un bdtrin care nu mai putea fi adus pe calea cea bund fi care rupsese о datd pentru totdea- 297
una cu civilizafia f i cu legile. Dormea intr-o colibioara pdrasitd pe virful muntelui Veron. larna confecfiona chibrituri pe care le vindea prin imprej'urimi, facind astfel concurenfa statului. Jandarmii inchideau ochii fi nu-1 arestau decit atunci cind era prea frig. Inchisoarea jandarmeriei avea о sobifa de tuci. Vara cerfea. Mama ii dadea bani insistind: «ca sa bei un pdhdrel. $tiu cd-p place». Nu putea suferi insistent ipocrita a oamenilor care vor sa limiteze caritatea la scopuri utile fi morale. Baudry rdspundea: « Dumneavoastrd sinteti fi mai frumoasa decit doamna des Ё tangs». N-am aflat niciodatd cine era acea doamna des Etangs, cu un nume atit de poetic. Baudry ii mai spunea mamii, destul de grasa, evident, dar atit de tinara fi de proaspata: « Eu va consider ca pe propria mea mama». Nifte veri au cerut parinplor mei sa flu eu naful fetitei lor care avea deja doi ani fi jumatate. A fost о masa mare pe scinduri afezate pe cdpriori in fura, cu vreo sutd de invitap. S-a tumat de bdut pentru noua creftina. Tata a insistat sd i se puna putina apa in vin. Mama fetei a cedat acestui capriciu ciudat, dar fard ca fata sd ftie. I s-a dus flnei mele acest pahar de vin Ufor botezat. Ea a gustat fi a spus: «Nu-mi piace apa». De la Essoyes trebuie sa va mai spun despre pivnijele boltite, sapate chiar in stincd, unde ne duceam sa scoatem vin in ulcioare, despre pupirile atit de adinci incit atunci cind ma aplecam discul apei glaciale mi se parea ca о lund fi despre zgomotul saboplor grei pe pietriful drumurilor. Am sd vd mai spun despre bucuria noastrd lipsitd de griji pe lingd Renoir care picta in livada de pe malul riului, pe lingd vechea fabrica de hirtie, despre halatul rofu al mamii asezata in ierburile mari, despre strigdtclc copiilor alcrgind printre sdlcii, despre zbenguielile tinerilor si ale modelelor in cascada fostului scoc al morii, despre Paul Cezanne plonjind ca sd-si gdseased ochelarii, spre uluiala sdtencelor care veneau in grabs ca sd-1 vadd pe acest domn gras « vioi ca un pefte in apa ». El intindea brafele spre ele ppind: « Oh! mamd, de ce m-ai fdcut afa frumos ? » Apoi venea vremea focului de vifd in femineul mare, in serile de septembrie, atunci cind zilele care ne despdrfeau de Paris erau numerate. Intoarcerea era tristd, Coco calul ne ducea pind la Polisot, la doisprezece kilometri depdrtare, pe unde trece calea feratd care merge de la Is-sur-Tille la Troyes, legind Burgundia de Champagne. Dupd moartea lui Coco am folosit diligenta. Ca sd nu rupem brusc 298
cu Essoyes, aduceam provizii, о piine mare neagrd fi rotundd, о funca afumata in marele femineu fi citeva sticle cu rachiu de tescovind. Mi-aduc aminte de-о asemenea intoarcere cu о brinza tare fermentatd. Oamenii care se urcau in compartimentul nostru se smiorcaiau, ifi fdceau vint cu ziarul, apoi nu se mai puteau abtine fi intrebau: « Nu credefi ca fetita s-a scdpat in pantaloni ? » Fetifa eram eu, cu budele mele rofii. Eram indignat fi mi-am dat jos pantalonii ca sd le dovedesc nevinovafia fi sexul meu. Totufi mirosul stdruia. La stafia urmdtoare, cdldtorii au piecat in alt compartiment. Mama a vrut sd arunce corpul delict pe fereastra. Tata se distra grozav. Gabrielle fi cu mine am implorat-o sd pdstrdm brinza, care a ajuns pind la Paris spre bucuria lui Lestrin- guez, lui Faivre fi lui Frank Lamy. Am avut multa vreme о fotografie luata la sfirfitul unei mese in sufrageria din strada La Rochefoucauld, unde, strinfi in jurul lui Renoir, top se prdpadeau de ris. Poate ca asta a fost atunci cind cu faimoasa brinzd. Frank Lamy ridea rareori pe vremea aceea. Amanta lui, un tinar model, se prdpadea de tuberculoza. Era atit de pldpinda fi atit de delicatd cd tata, cind mi-o descria, folosea adjectivul «diafand». Pentru ca tot sintem in aceasta sufragerie, nu pot rezista poftei de-а cita citeva calambururi care insofeau in mod obligatoriu mesele. Renoir adora jocurile de cuvinte, «cu condipa sd He proaste». Vedep fi dumneavoastrd: primul e un metal prepos, al doilea о fesdturd pretioasa, totul servefte la pdstrarea lor. Ras- puns or-moire, adicd armoire1. Altul: primul are dinp, al doilea la fel, al treilea la fel, totul la fel. Raspuns: chat-loup-scie, adicd jalousie 2, care are dinp ca sa-ti sfifie inima, pronuntatd de un neamt Si ca cd *rn.gcm crpcluzia, cvpresia rafinatd a lui Voltaire catre о fosta amanta de-а lui, care se apleca cu insistenfd spre el pentru a-fi pune mai bine in valoare generosul ei decolteu. « Ei, ei, ftrengarii aftia mici au ajuns nifte mari ticdlofi. 3 » Cind cele patru etaje din strada La Rochefoucauld au ajuns penibile pentru tata, ale edrui picioare se infepeneau incet dar sigur, ne-am dus sd locuim in strada Caulaincourt la numarul 1 Aur-moar, adicS dulap. Joe de cuvinte intraductibil in romani. a Pisica-lup-fierastrau, adicS gelozie. 3 Eh, eh, ces petits coquins sont deVenus de grands pendards (fr.). 300
43. Noua locuinfS era la etajul intii dar casa fiind construitS pe un delujor, spatele corespundea etajului patru. Dominam acope- ri?urile strazii Damremont ?i regaseam aproape zSrile familiare de la Chateau des Brouillards. Spre marea mea bucurie, m-am aflat in fafa unei vechi cunojtinfe, Maquis-ul, care se sfir?ea in fa(a u?ii de la intrare. Tata a inchiriat un atelier in aceea?i strada la numarul 73. Era о incapere frumoasa, la nivelul gradinitei, ?i grape acelei fericite coline din Montmartre, vederea spre cimpia Saint-Denis era salvata. Desenatorul Steinlen si pictorul Fauche locuiau unul la subsol, ceklalt la etajul intii al acestui imobil cu grinzile pe-afara, constant in stilul vechi al Angliei. Renoir, care nu putea suferi ascensoarele, socotea ca gasise in acest fel combinatia ideala care, fara a-1 for[a sa se speteasca pe scari, il va obliga sa facS in fiecare zi un mic mar?. Distanta intre locuinfa ?i atelier este cam de cinci sute de metri. Cele doua case exista inca. Din nenorocire, in locul gradinifei, care era in fafa intrarii la numarul 73, se inalfa acum un imobil cu ?apte etaje. Portareasa de la atelier avea о fata a carei frumusefe era celebra in cartier ?i care se numea Mireille. BSiepi de la mScekrie care duceau marfa clienplor nu scSpau nici un prilej sa se opreasca la portifa cu grilaj ?i sa intoneze refrenul la moda: Elie a doux nom Mireille Sa beaute m'ensoleille. (Are frames name Mireille;/ Frumuselea ei md-ncdlzefte I) Fiul doamnci Brunclct, portareasa de la numarJ. 43, cinta minunat la mandolin^. Sunetui pipgaiat al acestui instrument e nedespSrpt de amintirile mele despre cartier. Tata il prefuia mai pupn ca mine ?i spunea ca aveai motiv«s3 te scirbejti pe vecie de Gorgonzola»! Gabrielle m-a luat s3 ne plimbam prin Maquis. Dalechamps, poetul caraus, a dat drumul porumbeilor in onoarea intoarcerii noastre. Acei porumbei erau dresap sa zboare in formapi savante pe cerul din Montmartre. Erau doispre- zece, patru pictap cu albastru, patru cu ro?u, ceilalp patru i?i pSstrasera culoarea lor alba. Dalechamps era un patriot zelos. Poemele lui о slaveau pe Jeanne d’Arc ?i refuza sa-i mute pe dienpi bSnuip de antimilitarism. Starefa de la ?coala de maici ii imprumu- tase о palmS de loc pe care-ji construise cabana. Tata spunea c3 301
semSna cu Rodin cu « о barbd $i mai mare », ceea ce pare greu de inchipuit. Personajul a dlrui amintire rSmine pentru mine cel mai limpede legat de strada Caulaincourt este la Boulang£re. DupS Gabrielle, ea este modelul pe care Renoir 1-a fplosit cel mai mult. Peste darul de-a poza divin, cerul о inzestrase cu acela de-a face, nu mai pufin divin, cartofi pnfiifi. Am s3 incerc s2 v2 povestesc tot ceea ce §tiu despre ea. Era de staturS mijlocie, cu tenul deschis, mai degrabS alb, cu citeva pete de pistrui, un nas in vint $i о gurS lacomS, picioare mici, trup mkdios ?i rotund, fdrS colfuri, implinitS pkcut, fatfi bunS, gata sS-1 creadd pe primul venit, admirindu-i la nebunie pe bArbafi ?i de о umilinfd nemaipomenitfi. Puteai s2-i spui orice voiai, ea nu se supSra niciodata. FSrS prezenfa tatii, uneori miinile anumitor vizitatori s-ar fi rStScit. Zimbetul ei te imbia la о asemenea politefe. PSrul acaju, foarte des, il avea totdeauna nepieptftnat. Era dintre femeile care i?i petrec vremea ridicindu-ji pMrul ji potrivindu-^i pieptenii. Numele ei adevSrat era Marie Dupuis. A venit la noi pufinS vreme dupS sosirea Gabriellei. Renoir о intilnise pe bulevardul Clichy, in 1899. Nu era inc2 mSritatS cu Dupuis ?i trSia cu domnul Berthomier, zis Tai-Tai, un bSrbat care lucra la brutSria din Chaussee-d’Antin unde tata se ducea s3 cumpere piine de secarS. De acolo ii vine porecla «la Boulangfere » (brutSreasa) care i-a rSmas toatS viafa. Tai-tai a murit tuberculos. Prima ei profesie a fost aceea de lucrStoare de flori artificiale, о meserie care-fi strict ochii. $i de asta a primit deindatS oferta lui Renoir de a poza pentru el. Era mai pufin obositor ca fScutul florilor ji venitul mai mare. Se ducea la spital in fiecare zi ca s2 i se punS picSturi in ochi. Dupuis, cu care s-a mSritat cu pufin inainte de 1900, era zugrav. Un om placut, vioi ?i« hazliu ». AceastS ultimS calitate a sedus-o pe la Boulang^re. Avea mustafS ?i muscS. La batrinefe s-a ingrS^at §i 1-a necSjit reumatismul. A fost nevoit s2 renunfe de-a se mai cSfdra pe schelele de zugrSvit pe care le vezi spinzurate la inSlfimi amefitoare. Din fericire, nevastfi-sa ci^tiga destul pentru amindoi. El venea sd ne vada ?i m-a invSfat urmStorul cintec: Pour vingt-cinq francs, pour vingt-cinq francs Pour vingt-cinq francs cinquante On a un pardessus Avec du poil dessusl 302
(Pentru douazed fi cind de frand, pentru douazed fi cind de frond/ Pentru douazed fi and de frand dndzeci/ Ai un pardesiu cu par pe ell) La Boulangere avea sa aiba $i ea reumatism la sfir^itul vietii, mult mai tirziu dupd ce murise tata. Se pare cd boala asta misteri- oasd i-a lovit crunt pe francezii de la inceputul secolului. $i ce sa mai spunem despre tuberculoza? N-am vdzut-o pe la Boulangere furioasa decit о singurd data. Era pe la sfir?itul razboiului din 1914. Tata era in sud. Fratele meu Pierre $i cu mine locuiam in apartamentul din bulevardul Rochechouart. La Boulangere ne facea menajul. Tn fiecare dimi- neafd, ne intreba ce voiam sd mincdm. §i noi, distrafi, raspundeam la intimplare: « Biftec ?i cartofi prajiti ». Dupd о luna de asemenea regim, a avut о criza de nervi, a deschis fereastra $i a aruncat mincarea in strada. La Boulangere ne-a insofit de doua sau de treijori in sud ?i о data la Essoyes, dar n-o prea incintase. Departe de Paris se plictisea. Cu toate astea, venise acolo destul de tirziu, cu putin inainte s-o descopere Renoir pe bulevard. Surorile ei erau maritate toate in capitals, Tentense, cu un gardist, Jeanne cu un majur, gloria familiei. Tentense, portdreasa in strada Croix-Nivert, о adusese pe sora ei mai micd funded « prindea mucegai in Dijon ». La Boulan- gere a gdsit foarte repede de lucru ?i un prieten. A inchiriat un mic apartament in rue des Trois-Freres unde avea sd rdmina aproape toatd viafa. Era prietena cu portdreasa, pe care о inlocuia la diverse ocazii. In 1948, s-a dus sa moard la periferie, in Villejuif. Eu eram in America ?i о vazusem ultima oard in 1937. A? vrea sd vd vorbesc ?i despre Georgette Pigeot, care trdie?te incd §i cu care Renoir a lucrat enorm de mult. Era о foarte buna croitoreasa ?i cijtiga foarte bine. Cred cd poza pentru cd ii fdcea placere sd fie cu « patronul». Spre marea bucurie a tatii, cinta tot timpul ?i-l tinea la curent cu noutatile de la cafe-concert. Era о blonda frumoasd, cu tenul luminos, cu о alurd foarte pariziana. Am intilnit-o anul trecut. E tot atit de vioaie si spune cele mai amuzante pove^ti din lume. Tmi amintesc unui din cintecele ei pe care ea trebuie sd-1 fi uitat: C’est un rat, c’est un rat Vilaine bete Cache ta teiel (E un fobolan, e un fobolan I Animal uridos I Ascunde-fi capull) 303
$i comenta, pentru cazul in care Renoir n-ar fi infeles aluzia: « Dacd nu e$ti tare prost, §tii ce vrea sd insemne asta 1» Adrienne, cu mersul ei de regind, blonds ca Venera, figureaza in multe tablouri. Renee Jolivet, ndscutd la Essoyes, a ajuns actrita, a calatorit mult, a locuit in Egipt ?i a lost §i ea un model superb. Tare m-a$ mai fi mirat daca mi s-ar fi spus cd acele frumoase fete nu faceau parte din familie. Nu incercam sd definesc о inrudire, pentru care nu exista nici о indoiala in mintea mea. Atitudinea lor faja de parintii mei era aceea de absolute incredere. Mi-a trebuit multi! vreme ca sa injeleg cd erau platite. Dar sint sigur cd nu considerau acei bani ca pe un salariu. De altfel, atunci cind aveau nevoie de ceva, nu fovdiau sa ceard fie tatii, fie mamii. Adesea, atunci cind nu pozau, veneau s-o caute pe mama ?i sa-i propuna sd dea ajutor in casa. Treceau, cu u?urin|a, de la pozifia de Venera la calcatul chilofilor mei sau la cirpitul ciorapilor. Totuji, afara de calatorii, tata nu lua masa cu ele. Ii pldcea sd reflecteze la dejun $i rareori se intimpla ca la cina sd nu fie musa- firi. Si $tia cd, intre ele, « neghioabele » s-ar simti mai libere, cd la Boulang^re nu va ?ovai sa goleasca о cutie cu bomboane de jocolata ?i Adrienne sa ia de mai multe ori supa de varza. Tonul conversatiei intre Renoir $i modelele sale era acela al glumei ursuze. Le facea cu placere gi$te, proaste, neroade, amenin- findu-le cu bastonul. Ele se prapadeau de ris, se refugiau pe canapea, sau alergau ca in jocul celor patru colfuri, netemindu-se sd facd aluzie la proasta stare a picioarelor lui. « Nu ne temem de dumnea- voastrd... nu putefi sd ne prindeti! » Citeodatd una din ele era generoasd: «Md apropii, dar о sd-mi dafi numai о lovitura de baston ». Inainta, $i tata ii dadea о loviturd simbolicd de baston, spre bucuria celorlalte. Le placea sd imite stilul servantelor lui Moliere, pe care il citisera, ca sa-i facd placere patronului. « In loc sd vd abrutizafi cu vreun roman foileton idiot, mai bine cititi-1 pe Moliere! » Tntr-o zi s-a certat de-а binelea cu un model care citea Henry Bordeaux. Uneori Gabrielle ?i la Boulangere i?i ziceau: « 0 sd-i facem о farsd patronului! » Deodata una dintre ele ii spunea: « Patroane, nu cumva avefi doudzeci de franci?» Fdra a inceta sd picteze, el spunea: «Cauta in buzunarul de dinduntru». Avea totdeauna la dinsul о anumitd suma, «in caz de nevoie». Natura acestor cazuri nu era precizata in mintea lui. Eu cred cd avea о vagd 304
neincredere in bdnci ?i socotea ca-i bine sa pdstreze la el о sumd cu care sd facd fatd primelor cheltuieli care s-ar ivi. Oare ce 1-ar putea impiedica pe directorul Bancii Franfei sau de la Chase Manhattan s-o $tearga in Belgia cu casa de bani? Dupa о clipa, Gabrielle ii intindea lui Renoir ludovicul. « Patroane, iata cei doua- zeci de franci! — Ce fel de franci ?» spunea el mirat. $i Gabrielle trdgea conduzia: « Ai fi putut sa-ijei totul, el nu vedea nimic!» Aceastd rezervacare se urea uneori pind la mai multe mii de franci, din acel timp, servea ?i pentru apelurile disperate. V-am spus, povestea lui Oulleve. Renoir spunea: « Parisul e plin de mizerie. Acum, cind imi vind pictura, n-am dreptul sa fiu egoist». Gabrielle ghicea solicitanfii « numai dupa sunetui clopofelului ! » I$i punea un halat 51 se ducea sa deschida u?a. Era о femeie in doliu, sau о tinara, sau о mama cu copii mici. Gabrielle a^tepta in mica bucatarie a atelierului ca patronul s-o cheme. Ii arata buzunarul cu о miscare a bdrbiei. Ea scotea un bilet, doua, trei ?i infelegea din privirea lui Renoir ca e destul. Vizitatoarei nu-i venea sd creadd §i pleca plingind in hohote. Nu operele de caritate il costau cel mai mult pe Renoir. De mai multe ori in viajd prieteni nedelicati 1-au jefuit de tablouri. Aveam ?apte ani ?i ceva cind am fost martorul jenat al concluziei unei « erori » de acest gen. Tata n-ar fi vrut sd intrebuinfeze cuvintul « furt», de fried sa nu-i dea celui care-1 comisese ideea ca era definitiv clasat in clanul hoplor. «Trebuie sa creadd cd a fost un accident! De altfel, asta se poate intimpla tuturor! Totul depinde de circumstance ! » Nu atit din cauza moralei voia tata sd evite trecerea acestei limite care se presupune cd-i separa pe oamenii cinstifi de punga§i. Renoir avea oroare de amatori si-apoi « nu-i hot cine vrea »! Prietenul de care e vorba locuia la citiva pa^i de atelier. Inainte de a pleca in sud, tata i-a Idsat cheia, rugin- du-1 sd dea din cind in cind 0 raita « ca sd inchidd un robinet care picura, sau gazul». Cind ne-am intors din sud, el ?i Sofia lui au pdrasit brusc Parisul fara sa ne vada. L-au insdreinat pe Steinlen sa-i inapoieze cheia tatii, care n-a dat nici о importanta plecdrii lor. Linga bucatarie era о mica debara plina de pinze, dintre care unele neterminate. Gabrielle i$i agdfa acolo rochiile ei de model pentru lucrul in curs. Celelalte costume erau ingrdmddite intr-o comoda Louis XV faraneased, pe care acum о am la mine. Cind s-a dezbracat, Gabrielle $i-a dat seama deodatd cd lipseau 305
vreo cincizeci de tablouri. Ceea ce il supara pe Renoir era faptul c2 pinzele Determinate ar fi putut fi completate de vreun falsifi- cator. I-a sens prietenului nedelicat care, terorizat la gindul unei posibile dari in judecata, a alergat imediat. Eu tocmai pozam cu Gabrielle. Tata ne-a trimis acasa ?i el a ramas singur cu acel domn pe care il cuno^team bine ?i caruia nu indrSzneam sa-i dau buna ziua. Fa(a lui sdlldata in lacrimi, schimonositS, m2 stupefia. Nu putea scoate о vorbS. Gabrielle m~a luat ?i i-a spus povestea mamii. Mama a parut tare necajitS. Acasa se vorbea citeodata despre о amanta a acelui prieten care putea sa-1 indemne sa faca prostii. Dupa о ora, mama ne-a trimis inapoi la atelier. Ea nu s-a dus din discrete. Scena se continua in drum. Vizitatorul era in genunchi ji-i saruta miinile lui Renoir, care nu ?tia unde sa se ascundS. M-a mirat faptul ca trecStorii i$i continuau drumul fara a se opri. M-am gindit la о cugetare a tatii fecuta cu citeva zile inainte: «La Paris e$ti singur de tot. Ai putea fi omorit in mijlocul mulfimii, nimeni n-ar intoarce capul! » Tn cele din urmS, domnul a piecat alergind ?i noi ne-am dus la masa. Aveam cotlete de miel $i pire de cartofi. Renoir ii explica mamii: «Degeaba ii spuneam: deoarece s-a intimplat, deoarece pinzele sint vindute $i dumneata n-ai bani, $i nici eu, sd le rascumpAr, sa nu mai vorbim despre asta ! Dar pentru numele lui Dumnezeu, farS scene ! N-am scapat! Lacrimi, proteste ! » Era mult mai plictisit de acea exhibifie sentimental^ decit de pierderea tablourilor. Mama a spus: « Sa nu povestim nimanui. Ai fi ingrozitor sa afle socrul lui». Socrul era judecStor de instruefie in provincie. Inainte de-a se intoarce la atelier, Renoir i-a cerut mamii sd se ducS la banca. Ti daduse ho^ului tofi banii care-i avea la dinsul. « Sint sigur ca n-avea nici macar cu ce sa plateasca macelarul!» Citeodata, dimineafa, Renoir о oprea pe Gabrielle care aprindea focul in soba mare de tuci negru: «Ce faci dumneata acolo cu ziarul?... Aprind focul. — Eu nu 1-am citit. — DumneavoastrS nu citifi niciodata ziarul. — Uite, deschide тара asta ! » Erau acuarele. « E о prostie sa pastrezi toate astea. Un negustor ar fi in stare sa le vinda. Eu le gasesc a$a de frumoase », protesta Gabrielle. Dar trebuia sa se supunS ?i toata тара intra in foe, afara de una sau doua acuarele pe care le strecura pe sub vreo mobile cind tata se intorcea cu spatele. «Patronul n-avea incredere. Era ?iret ?i se intorcea brusc I » Aceste jertfe nu erau de loc acte de disperare. 306
Nimic din mea culpa, nici din acele confesiuni publice a la Dosto- ievski in aceasta distrugere. Ci numai convingerea ca incercdrile unui pictor nu-1 privesc decit pe el. « E ca fi cum ai arSta о piesa de teatru inainte de sfirfitul repetifiilor. $i-apoi e nevoie fi de hirtie de aprins focul I» Am in fata mea citeva acuarele scapate de la foe de Gabrielle. A salvat fi schite in ulei pe pinzS. AstSzi, mulfi din amatorii lui Renoir considers ca acele firimituri ocupS un loc important in ansamblul operei sale. Ele sint expresia directs a preocupSrilor sale, a cSutSrilor, a personalitafii sale. Ciudat e insS faptul cS Renoir gindea acelafi lucru despre artiftii pe care ii admira. Tntr-o zi, pe cind lucra in cimpia din Aix cu Cezanne, acesta a simfit о grabnica nevoie de-а se Ufura. S-a indreptat spre о stinca finind in minS acuarela pe care tocmai о terminase. Renoir i-a smuls-o din mind fi nu i-a inapoiat-o decit atunci cind Cezanne i-a promis cd n-o va distruge. Cezanne a facut promisiunea, dar a adaugat: « N-o sS i-o arat lui Vollard, el ar fi in stare sa gSseascS un amator 1» Slsbiciunea tatii, neputinfa lui de-а spune nu, erau cunoscute. Anumiji cofcari stiau ca, daca ar putea ajunge pinS la el, aveau multe sanse sS obfina un tablou. Apoi n-aveau decit sa se ducS in strada Laffitte ca sS-1 vindS cu un pret de patru ori mai mare. Greutatea era sa te apropii de Renoir. Mama le recomanda mode- lelor sS-1 pSzeascS bine. In timpul lucrului, nimeni nu indrSznea sS-1 deranjeze pe patron. Seara, erau primifi numai intimii si negustorii de tablouri prieteni, adicS familia Durand-Ruel, Vollard, carora li se alSturase familia Bernheim. Tata gSsea firesc sS acorde negustorilor un fel de monopol. «Un negustor trebuie sS ciftige. El pentru asta e. Ciftigul lui servefte la intrefinerea pictorilor pe care publicul nu-i dorefte. Amatorul care face corner^ este un om necinstit. Concurenfa lui faJS de negustori nu e loaialS, pentru cS nu pldtefte impozit fi economisefte cheltuielile unei prSvSlii.» Momentul prielnic de a-1 prinde pe Renoir era intre locuin^S $i atelier. Modelul care il insofea para lovitura alergind inainte in afa fel incit, atunci cind patronul deschidea Ufa, il gSsea dezbrScat pentru poza. Nu mai putea fi vorba sS lafi un necunoscut sS intre in asemenea circumstance fi povestea se termina. Uneori, inamicul insista, dar modelul protesta, ameninfind cS se imbracS. Renoir, devenit curajos de teamS sd nu piardS sedinja de pozS, intorcea spatele fi modelul inchidea Ufa in nasul indiscretului. §mecherii 307
veneau cu vreun pretext oarecare. Tntr-o zi, a fost tatal adoptiv al unei fiice naturale a lui Sisley. Fiica aceea era о nascocire, dar impostorul a piecat cu un tablou sub braj. Unui dintre cei mai stator- nici a fost un consilier municipal al unui orafel de lingS Fontaine- bleau, unde tata fi prietenii sdi lucrasera in tinereje. Pretindea a fi imputernicitul municipalitStii din oraful sau pentru crearea unui muzeu cu operele pictorilor care ilustrasera acele locuri. Lui Monet ii spunea ca Renoir ii fi daduse un tablou, fi lui Renoir invers. Insista, de altfel, sa plateasca tablourile si s3 aiba chitanje in regula. Operajia era legala. Joseph Durand-Ruel a fost acela care i-a spus tatii ca zelosul apSrStor al artei nu era decit un inter- mediar al unui negustor de la capStul strazii Laffitte, renumit pentru falsurile pe care nu se temea sa le expuna in vitrina fi care avea nevoie de citeva tablouri autentice pentru a-fi pune din nou in valoare pravalia. Mai era fi ofiferul pensiopar care sosea cu un Renoir fals fi cu un zimbet de om cinstit care te dezarma. « Domnule Renoir — fusese prevenit ca expresia « maestre » il indispune grozav pe tata — domnule Renoir, tocmai am cumpSrat acest tablou de dumneavoastra. S-au dus toate economiile mele, am fScut chiar un imprumut din pensie fi am ipotecat casuja familiei din Etampes ! ' Numai ca, vedeti, nu e semnat! >> Se vedea cit de colo ca tabloul e fals. Renoir a spus: « Lasati-mi-1. 0 sa-1 retufez putin ». $i 1-a pictat din nou in intregime, 1-a semnat: numai rami? nu i-a cumpSrat escrocului care a piecat cu о mica avere sub braj. Ofijerul pensioner reaparea sub infatifarea orfanei jefuita de notarul ei. Nu putuse salva decit un lucru din moftenirea onorabilului ei tatii — un medic care if i consacrase intreaga viaja surdo-mutiior: acest Renoir ! Mai era fi mama, scSldatS in lacrimi, care voia sa-fi salveze fiul de la inchisoare: jocul — о datorie de onoare. Din fericire, so Jul, inainte de-а muri, ii cumparase un Renoir... De fiecare data, tata cadea in cursS. Mai tirziu, cind i se spunea ca fusese pacalit, facea pe firetui.« Am ftiut ca e о gluma. Doar sarea in ochi! — Atunci de ce ai repictat tabloul ? » Si el diidea adevSrata explicate: « E mai pujin obositor sa dai de citeva ori cu pensula decit sa fii nevoit sa te aperi I » Si adauga: « De altfel, nimic nu ne spune ca fata aceea nu fusese intr-adevdr jefuita de notarul ei! » Contrast?nd cu neverosimila generozitate a lui Renoir, amintesc ciudata lui grijS de-а face economic, pe care unii mai superficial! ar putea-o lua drept zgircenie. 308
Cind era singur linga foe, о chema pe Gabrielle fi о punea sa scoata unul sau doi bufteni din soba. La fel facea cu*c3rbunii pentru soba in care ardeau acuarelele sale. In schimb, atunci cind avea un model umplea soba, nu din bunatate, ci de frica unui guturai care ar fi impiedicat fata sa pozeze goala. Atita vreme cit a putut merge, a refuzat sa cheltuiasca bani pentru trasura. Bacfifurile in restaurantele mari il focau. Vedea in ele о dovada de slabiciune, teama de privirea disprefuitoare a maitre d’hotel-ului. Am mai spus ей nu fi-a permis confortul unui vagon de dormit decit atunci cind, din cauza sanatafii, ii era greu sa stea afezat. Gasea ей e о prostie sa platefti pentru о noapte in acea « cutie ambulant» preful pentru о saptamin3 al unei camere bune. Pe de акй parte, avea oroare de lucruri ieftine. Considera ей un ceas trebuie sa fie din aur sau din argint. Nichelul il facea ей scrifneasca din dinti. Nu admitea decit lenjeria din pinza de in. Nu i-a permis niciodata mamii ей cumpere cirpe de bumbac care lasa un praf alb pe pahar. Tn schimb, ura cristalul, vulgar din cauza puritatii lui, fi ii р1йсеа sa priveasca la stidele din Bar-sur-Seine, care nu se faceau inca dupй tipare, neregulate, fi a caror stick grosolana avea reflexe verzui, « bogate ca nifte valuri din Bretania». Adjectivul « bogat » revenea mereu in conversafia lui fi, bineinteles, contrariul sau, « sarac ». Spunea mai degraba « pocit». Numai ей bogSfia fi saracia lui Renoir erau diferite de acelea ale muritorilor de rind. Pentru el, о сазй din cimpia Monceau, mindria nu ftiu carui milionar, era « pocitA ». Un bordei care se prabufea sub soarele sudului, plin de copii in zdrenfe, era bogat. Intr-o zi, discuta cu un prieten despre meritele lui Rafaelli, pictor celebru in acea vreme, fi fecea unele rezerve. « Ar trebui эй уй р1асй, spunea prietenul, doar a pictat saraci. — Tocmai aici am indoieli, a raspuns Renoir, in pictura nu exista saraci! » lata citeva articole care pentru el reprezentau in mod irevocabil saracia: gazonul englezesc, verde crud $i regulat, piinea alba, parchetul ceruit, toate obiectele din cauciuc, statuile fi ckdirile din тагтигй de Carrara, « buna pentru cimitire », carnea fiarta in tigaie, sosul cu faina, coloranjii in Ьисй- tfirie, femineul nefolosit fi frecat cu сеагй neagra, piinea taiata felii — tatii ii р!йсеа ca piinea эй fie гирй — fructele curafate cu curite de ojel — el le voia de argint — supa de came nedegresatS, vinul obifnuit in sticle cu eticheta fi nume pompoase, slujitori servind la masa cu manufi albe ca sa-fi ascundA miinile murdare, 309
husele de pe mobile §i mai ales cele de pe ISmpi, peria pentru firimiturile de piine, cSrjile rezumind un autor sau о problems jtiinfificS sau care povestesc istoria artei in citeva capitole, jumalele $i revistele periodice, trotuarele $i construcpile din ciment, strS- zile asfaltate, obiectele din tuci, lenjeria imprimatS ?i, in principiu, orice obiect care-^i datora perfectiunea folosirii ma^inilor perfecfio- nate. incSlzirea centrals, altfel spus « cSldura egalS » cSreia el ii asi- mila vinurile egalizate prin amestecuri, obiectele fabricate in serie, confecpile, mulurile din tavan, gratiile metalice, animalele din crescatorii, fiinfele aduse la acelafi nivel prin studii $i educatie. Un vizitator i-a spus: « Ceea се-mi place la coniacul X este faptul cS fiecare stick este egak cu celelalte. N-ai surprize niciodatS. — Ce bunS definitie pentru nimicnicie! » a rSspuns Renoir. Cititorul il cunoa^te acum destul de bine pe tatSl meu pentru a ghici ceea ce~i place ?i ceea ce nu-i place. Mai adaug totu$i pe lists citeva articole pe care el le considera «bogate»: marmura de Paros, « roz ?i nicicind cretoasS », negrul de ivoriu, pglele burgunde sau romane acoperite de mu§chi, pielea unei femei sSnStoase ?i a unui copil sSnStos, obiectele de aur, piinea neagrS, carnea friptS cu lemne sau cu cSrbuni din lemn, sardelele proaspete, trotuarele din lespezi, strSzile pavate cu pietre de gresie pufin albSstrui, cenu?a din jemineuri, hainele albastre ale muncitorilor dupS numeroase spSlSri $i cirpituri, etc. El purta aceleaji haine zece ani. DupS lucru, dacS mai rSmineau citeva picSturi de esenjS de terebentinS ?i ulei in godetS le punea cu grijS deoparte. I?i rSdea bucata de camembert sau de brinzS Brie ?i nu-i curSfa coaja de teamS sS n-o taie prea groasS. Cu fructele fScea la fel; inainte de a i sc dcforma miinile, lata curS|a perele tinind in mina stingS furculita cu para ?i curapnd cu cufitul din mina dreaptS coaja fructului atit de subpre ca foifa de pgarS. Pe el il enervau oamenii care prSpSdeau о parte din fruct curSpndu-l. AfarS de jignirile la adresa respectului oamenilor ?i lucrurilor, ne tolera, fratilor mei ?i mie, aproape totul. Puteam avea note proaste la $coalS, sS sSrim gardul colegiului, sS facem zgomot in timp ce el lucra, sS murdSrim podeaua, sa rSsturnSm о farfurie plinS, sS cin- tSm cintece necuviincioase, sS rupem hainele. Acum ?tiu cS el о ruga pe mama sS treacS peste copilSriile noastre, ca atunci, de pildS cind i-am spus Gabriellei cS excrementele de caprS erau mSsline ?i cS ea dusese unul la gurS. Mama, care se scirbea u^or, a scos un ppSt ?i a scutit-o astfel pe Bibon de acea experience 310
nepkcutS. DupS aceea, a scos din buzunarul rochiei un mic bri- ceag, pe care-1 purta totdeauna la ea, ?i a inceput s3 ciopleascM un bep^or dintr-un copScel. Tatii i-a fost greu sa m3 scape de bataie. In schimb, el m-a certat intr-o zi cind am luat brinza de Brie taind din mijloc, privindu-i in acest fel pe ceilalp de partea din mijlocul brinzei, mai delicatS, deoarece era mai departe de coaja. M-a fdcut badaran, un calificativ care in gura lui era foarte dispre- fuitor. La Renoir, badarania se situa chiar mai jos decit «manierele». $i totuji faptul ca nu mergeai direct la tinta, ca umblai cu joalda, ca erai manierat, il irita in mod inexplicabil. Politetea inutila, pe care el о considera nepolitefe, ii dadea chef sa fie grosolan. Pentru el, acestea nu erau decit о caricatura a curtoaziei timpurilor trecute, semnul vanitapi burghezilor care cred c3 se inalpi la calitatea de aristrocrati, renunfind la simplitate. Badaranul a fost caricaturizat foarte des pe vremea lui Renoir. Badaranul este bogatul care spune ?i ginde?te: «$i, ce daca calc pe florile astea, doar le-am platit!» Este saracul care fura hirtia din closetele trenurilor. « Urmatorul n-are decit sa se ... » Bada- ranul ia boabe de struguri din farfurie rupindu-i direct de pe cior- chine. L-am vazut pe tata sculindu-se p plecind de la masa de fapS cu о personalitate care proceda astfel. Badaranul face zgomot cind ceilalp dorm, fumeaza cind ceilalti tu^esc, scuipa in fintini ?i seduce femeile §tiind c3 are о boala venerica. Directorul de teatru care otrave?te publicul cu pomografii sau indemnuri la crima e un badaran. Pentru tata, speculantul care taia copacii dintr-o livada de pe malurile Senei ca sa construiasca acolo un imobil din beton armat era un badaran, ca ji imbecilul care dezvir- gina о fata nevinovata. Alt exemplu care il uimea pe tata: altadata, in marile cafenele, chelnerul punea sticla cu bautura pe masa clientu- lui, bizuindu-se pe cumpatarea acestuia. Mulpmea de la Expozipa din 1900 nu se compunea numai din gentilomi §i vizitatorii prost crescup au profitat de aceasta incredere ca sa-?i toarne mult in pahare fiindca prepil era acelaji. Rezultatul: azi, chelnerul te servejte chiar el, cu zgircenie, ?i ia sticla, ceea ce e jignitor. 0 badaranie aduce dupa sine ?i alta ?i se raspinde§te apoi ca о epide- mic. Imparapa badaranilor e nemarginita cuprinzind cele mai grave aepuni ca si pe cele mai neinsemnate. Renoir nu ne cerea decit un singur lucru, sa raminem in afara granitelor ei. Din frageda copilarie, ?tiam ca trebuie sa ne dam la о parte ca sa-i lasam pe 311
ceilalp sa treacd si sd oferim locul in tramvai. Mai ftiam cd oamenii sint egali fi politefea era aceeafi fata de Baudry, vagabondul, fi domnul Germain, prefedintele bdncii Creditului lyonez. In schimb, nu ni se cerea sa ne descoperim atunci cind ni se adresa cineva. Palaria e facuta ca sa protejeze capul. Ciudatd idee au oamenii mari sa-i expund pe copii la rdceli sau la insolafie, sub pretextul unei bune crefteri. Pentru Renoir, badarania insemna distrugerea. Daca ar fi fost hindus, nu 1-ar fi urmat pe Civa fi principiul sau, creapa iefita din distrugere. Ar fi adoptat in mod sigur doctrina lui Vifnu, zeul apararii. Taierea unui copac il imbolnavea; ce sa va mai spun despre reacpa lui in fa{a unei amputari, spargerea unui obiect, uzarea unui metal prepos prin curatirea brutala, chinuirea unui bloc frumos de piatra pentru a-1 transforma intr-o statuie urita, patarea minpi unui copii, vinatoarea, prdpadirea resurselor naturale, lemn, carbune, petrol, munca omului, eforturi, talent, devotament, dragoste? Descrierea paletei sale о sa vd spuna mai mult decit toate explicapile mele. Dar, mai intii, dap-mi voie sd va amintesc ce este in mod obifnuit paleta unui pictor. Culorile se ingramadesc unele peste altele ca un munte, se acopera, se amestecd. Se ingroafa fi nu se mai vede lemnul. Tn acest amalgam e imposibil sa prinzi о tenta pura, fi pictorul adauga mereu conp- nutul unui tub care, dupd prima trasatura a pensulei, e absorbit de masa. In jurul lui sint о mulpme de pensule. El ia mereu din ele, caci dupd citeva trasaturi, fiecare e incleiatd de о pasta multi- colora. Atunci cind pictorul nu se mai descurca in acest amestec, rade paleta cu cuptul fi pune din nou culori din tub. Un sertar e plin cu tuburi noi, care foarte repede iau locul celor goale. Aceastd descriere nu e о critica. Pictori foarte mari procedeaza astfel, punind uneori pe pinza culoarea chiar direct din tub. Paleta lui Renoir era curata « ca un bdnuj: nou ». Era о paletd patrata care intra in capacul cutiei avind aceeafi forma. Tntr-una din godetele duble, punea uleiul de in pur, in cealaltd un amestec din in fi esenta de terebentina tn proporpi egale. Pe о masa joasa, linga fevalet, se afla un pahar plin cu esenfa de terebentind in care ifi datea pensula aproape dupd fiecare aplicare a culorii. Tn cutie fi pe masd, erau citeva pensule de schimb. Nu intrebuinfa decit doua sau trei in acelafi timp. Tndatd ce se uzau, se murddreau sau, pentru vreun motiv oarecare, il impiedicau in precizia absolutd a tufei, le azvirlea. Tata cerea ca pensulele vechi sd fie distruse, temindu-se sd nu dea de ele in timpul lucrului. Pe mdsufa erau, 312
de asemenea, cirpe curate cu care ifi ftergea din cind in cind pensula. Cutia ca fi masa erau pastrate intr-o ordine perfecta. Tubunle de culoare erau totdea- una in a$a fel stoarse de la capSt incit sa poata ob|ine exact cantitatea de culoare doritd cind le stringeai. La inceputul fedintei, paleta, care fusese curajata la sfirjitul fedintei precedente, era imacula- ta. Pentru a о curSta, о radea mai intii, ftergea rajpelul cu hirtie pe care о azvirlea imediat in foe. Apoi, о freca cu о cirpg imbibata in esenfa de tere- bentina pinS cind nu mai raminea nici о urma de culoare pe lemn. Si cirpa о ardea. Pensulele
erau spalate cu apa rece ?i sSpun. Ne sfatuia s3 frecSm u$or pSrul de palma. Citeodata eu eram insSrcinat cu operafia asta ?i eram tare mindru. Renoir descrie el insu?i compozipa paletei sale intr-o nota, pe care о transcriu care dateaza, evident, din perioada impresionista. Alb de argint, galben de cram, galben de Neapole, ocru galben, pimint de Siena natural, vermilion, garanfi, Verde Veronese, verde smarald, albastru de cobalt, albastru ultramarin, cufit de paleti, rappel, esenfi de terebentind, ceea ce trebuie pentru pictat. Ocrul galben, galbenul de Neapole fi pimlntul de Siena nu sint decit tonuri intermediare de care te pofi lipsi deoarece pofi si le faci din celelalte culori. Pensule cu beldifi, perii plate de mitase. Se observS lipsa negrului, «regina culorilor», cum avea s3-l proclame dupa caktoria in Italia. La sfir^itul viefii, i$i va simplifica $i mai mult paleta. Iat2 ordinea a?a cum mi-o amintesc din vremea cind picta Les Grandes Baigneuses de la Luvru, in atelierul s3u de la Collettes. Pomind de jos, aproape de gaura degetului mare: alb de argint ca un « cimat » gros, galbenul de Neapole, о midi« gramajoara », ca ?i celelalte culori care urmeaza: ocrul galben, pamintul de Siena, ocrul roju, garanfa, pSmint verde, verdele Veronese, albastrul de cobalt, negrul de ivoriu. AceastS alegere de culori nu era fix3. L-am vSzut pe Renoir folo- sind in ocazii rare vermilion chinezesc, pe care-1 plasa intre garanfS ?i pamintul verde. I s-a intimplat deseori in ultima vreme sS simpli- fice mai mult inca §i sa se lipseasca, la anumite tablouri, de ocrul ro?u sau de pamintul verde. Nici Gabrielle nici eu nu l-am vSzut folosind galbenul de crom. Modestia acelor mijloace era impresio- nantS. Micutele gramajoare pareau pierdute pe suprafata lemnului, inconjurate de gol. Renoir nu le atingea decit cu zgircenie, cu respect. I s-ar fi parut ca-1 insulta pe Mullard, care frecase cu grija acele culori, daca §i-ar fi supraincarcat paleta $i nu le-ar fi folosit pina la cea din urma farimija. El amesteca aproape totdeauna culorile pe pinza. Era foarte preocupat sa pastreze tabloului sau, in toate fazele lucrului, impresia de transparent. Am mai spus ca lucra pe toata suprafafa $i ca motivul se desprindea din aparenta confuzie a tuturor acelor trasaturi, a$a cum apare о imagine fotografica pe о placM. Am 314
atras atenfia cititorului §i asupra acelui strat de alb de argint aplicat pe pinzd inainte de a incepe sa puna culorile. Ii cerea modelului sau fiului, pe care-1 insdrcina cu operatia, sa mareascd proporfia uleiului de in. Din cauza asta, acel alb avea nevoie de mai multe zile ca sd se usuce, dar ii oferea apoi lui Renoir о suprafafd mai netedd. Lui nu-i pldceau pinzele fine, mai u?or de pictat, dar pe care le socotea mai pufin rezistente. Acestui motiv consent i se adduga, poate, unul incon^tient: admirafia lui pentru operele lui Veronese, Titian ?i VelAzquez, care, se pare, au pictat pe о pinzd destul de grosoland. Motivele se completau, tata era convins cd marii maestri au finut ca pinzele sa reziste vreme indelungata. La el, preocuparea trdiniciei nu avea nici о legaturd cu orgoliul de-a socoti opera sa demna de eternitate. Era motivata de certi- tudinea ca pictura lui avea nevoie de-о jumatate de veac buna ca sd se « cdpdtuiasca »; asta era expresia pe care о folosea pentru a se echilibra. Spunea adesea: « A? dori sd pot pdstra multa vreme pinzele mele ?i sd le cer copiilor mei sa le pastreze inainte de a le lasa publicului». Putuse constata pericolul de-a «picta pentru imediat» asupra pinzelor sale din tinerefe, dintre care unele bateau in negru. Amatorii de artd pot verifica acum, la patruzeci de ani dupd moartea lui, reusita metodelor sale « pe termen lung ». Aproape toate operele lui Renoir, pictate cu aceastd preocupare, au avut de ci^tigat cu timpul. Asta nu vrea sd insemne ca s-au schimbat din punct de vedere fizic. Poate cd noi sintem cei care le privim cu alfi ochi. Renoir era prea modest ca sd admitd cd el mersese inaintea timpului sdu. Top marii arti§ti sint inaintea vremii lor, de cind publicul s-a mdrit §i a depd§it cercul << familiei Medici, al lui Francisc I $i altor mecena profesionijti ?i ereditari». Obligafia de-a fine cont de mersul incet al mulfimii este preful pldtit pentru avantajul de-a putea conta pe ea. E normal ca gustul milioanelor de indivizi sd aiba nevoie de mai multa vreme pentru a evolua decit acela al unui grup crescut in obi^nuinta discufiilor estetice, sau acela al citorva sute de atenieni care discutau in Agora. Aceste elite aveau un antrenament care le ferea de jocul ostil resimfit in faja noutdtii. Profesiunea de critic s-a nascut din necesi- tatea de a explica maselor ceea ce e neobi^nuit. Dar, printr-un misterios concurs de imprejurdri, s-a intimplat ca de la instaurarea criticii, $i in special de la dezvoltarea ei in secolul al XlX-lea, acest oracol sd fie mai adesea fals decit adevdrat, ?i rareori a fost sancponat de posteritate. Delacroix a fost minjit cu noroi, impresio- 316
niftii au fost dispretuifi fi cubiftii prezentati ca nifte farson. Chiar Diderot a spus magarii, iar criticile lui Alfred de Musset te fac sa te infiori. Se pare ca simpil critic n-a putut niciodata conviefui cu marefia creatoare. In cele din urma, publicul e acela care, dupa о digestie lenta, dd adevaratul verdict. Din masa lui |if nesc uneori amatori « ca Choquet», care sfirfesc prin a-i trezi pe ceilalfi. Aceastd incetineala moderna de-а ajunge la acceptarea evolutiei artei, literaturii, muzicii, chiar fi numai a gindirii, il ingrozea pe Renoir. El vedea in asta moartea civilizatiei occidentale. Or, aceasta evolutie se adeverefte a fi incetinitd de mijloacele contem- porane de difuzare, presa de pilda, care trebuie sa furnizeze citi- torilor sai о brand care sa nu-i surprinda. Ramine pozitia orgolioasa a artistului care se refugiaza in mijlocul unei bisericute. Renoir era contra. « Asta ajunge repede un legamint de admirable mutuala fi efti pierdut! » Tata spera ca operele lui vor dura destula vreme ca sa fie judecate de public in cel mai prielnic moment. Dorinfa i-a fost cu siguranta implinita. Am vorbit deci despre culorile lui fi de cel care le fabrica, din capatul de jos al strazii Pigalle. Precizez ca Renoir nu avea incredere in noutatile chimice care nu facusera incd dovada trdiniciei lor. Le mai reprofa cd erau « stralucitoare » prin natura lor, in timp ce el dorea sa obpna acea stralucire prin contrasted pe care le inventa. Culorile lui Mullard se frecau incd cu mina. Revad atelierul cu geamuri, deschizindu-se spre о curte, in care vreo jumdtate de duzina de femei in bluze albe invirteau maiurile in piulite. La sfirfitul vietii, tata folosea prea pufin pinze gata intinse pe sasiuri de masura lor. Unul din avantajele succesului, pe care-1 aprecia, era acela de-а putea picta ceea ce voia fi la dimensiunile care se potriveau fanteziei sale. Cumpdra pinza in suluri mari, mai late pentru «tablourile mari». Citeodatd folosea totufi pentru portrete pinze gata intinse pe fasiuri de aceeafi dimensiune. Eu cred ca se gindea la ramele vechi pe care le admira atit de mult fi care corespundeau, in general, numerelor clasice de fasiuri. Bdtrinului sau prieten Durand-Ruel, care i-a reprofat ca fdcuse portretul unei anumite doamne la un pref care scddea cursul mdrfii, Renoir i-a rdspuns: «Mi-a promis cd-1 va pune intr-o anumitd ramd Louis XV pe care am vazut-o la Grosvalet... I» De pe cind frecventam atelierul fi pozam eu insumi tot atit de mult cit fi celelalte modele, nu 1-am vdzut decit rareori folosind 316
sistemul calchierilor. 0 facea numai atunci cind era satisfacut de pozifia unui corp sau a unui grup, dar nemulfumit de felul cum se potrivea cu fondul. Cum spunea el, atunci cind « nu mergeau impreuna! » Pentru a evita s-o ia de la inceput cautind ca modelul << sa se afeze de-a binelea pe fezut », facea un calc, il punea de-o parte fi trecea la alte treburi. Nu scotea calcul din coltul lui fi nu-1 folosea decit dupa multa vreme, uneori dupa luni sau chiar dupa ani. $tim ca picta acelafi motiv de mai multe ori. Unele din ele au fost reluate cu staruinfa. Dar, pentru el, fiecare versiune a aceluiafi motiv era un tablou diferit. Problema « subiectului», о ftim, nu-1 preocupa de loc. Intr-o zi mi-a spus ca regreta ca n-a pictat acelasi tablou — voia sa spuna acelafi subiect — toata via(a. In acest fel, s-ar fi putut consacra numai treburilor care in pictura constituiau о ndscocire: raporturile intre forme fi culori, care in acelafi motiv variaza la infinit, fi ale carui variafiuni le prinzi mai bine atunci cind nu efti obligat sa te sincbisefti de loc de motivul in sine. Eu i-am atras atenfia ca tocmai asta facuse cu Judecata lui Paris. Tata s-a gindit fi fi-a pus intrebarea: « Poate ca am pictat mereu aceleafi tablouri, trei sau patru, toata viafa mea! Sigur e faptul ca dupa calatoria in Italia, m-am preocupat pdtimaf de aceleafi probleme! » Reflecpa asta mi-a impartafit-o la Cagnes, cu pufin inainte de a muri. Perioada din strada Caulaincourt e aceea in care am pozat cel mai mult. Aveam sa fiu schimbat, dupa cifiva ani, cu fratele meu Claude, mai mic decit mine cu fapte ani. Coco a fost in mod sigur unul dintre modelele cele mai prolifice. Numai Gabrielle 1-a batut in privinfa numSrului. Ea e cu mult inaintea lui fi in ceea ce privefte dimensiunea tablounlor. Ma gindesc la marile nuduri pe care le-am vazut nascindu-se fi prinzind via|a. Renoir era incapabil sa aiba in cap doua idei in acelafi timp, dar putea sari de la un motiv la altul facind abstracfie de primul. Toate problemele tabloului la care lucra i se prezentau cu о perfecta daritate fi restul universului disparea ca fi cum n-ar fi existat nicicind. Daca nu-i venea inspirafia, nu insista niciodata. Cei din jur ftiau imediat. Inceta sa fredoneze fi-si freca cu violenfa nara stinga cu indexul aceleiafi miini. In cele din urma ii spunea doamnei din lumea mare, careia ii facea portretul, sau modelului care ii intrerupsese cintecul: « Ne balacim, ar fi mai bine s-o lasam pe miine». Doamna sau modelul se intristau grozav. El fuma о figara, facea citeva jocuri cu bilboquet-u\, apoi se hotara: « Gabrielle, 317
ia adu-mi-1 dumneata pe Jean cu fularul! » Citeodatd ie$ea pentru cinci minute ?i mergea pina la Maniere, ca sa cumpere un packet de figdri galbene Maryland. « Trebuie sd ?tii sd te opre^ti ?i sd hoinare^ti 1» Cind eram micuf de tot, trei, patru sau cinci ani, nu-mi alegea el poza, ci profita de-о ocupafie care parea cd ma face sd stau linijtit. $i astfel se fixau pe pinzd imaginile cu Jean jucindu-se cu soldapi, mincindu-^i supa, impingind cuburi sau privind poze. Mi-aduc foarte bine aminte de toate detaliile executdrii tabloului, aflat acum la muzeul din Chicago, reprezentindu-ma cosind. Asta se petrecea la Magagnosc, о suburbie din Grasse unde parinfii mei inchiriasera о vild frumoasd pe coasta muntelui. Trebuie sa fi avut vreo cinci ani. Aveam un iepure de casa cu numele de Jeannot, pe care il luam la plimbare pe terenul din partea cealaltd a drumului. Tata, mama, Gabrielle, la Boulangere p eu insumi faceam un cere in jurul lui Jeannot de fried sd nu fugd pe munte. Era acolo un riulet frumos, iarba verde, ?i ne bucuram cind vedeam cd acel animal nascut intr-o cu$cd are iluzia vietii salbatice. « Ca parizienii care practica alpinismul», spunea mama. « Ca vame^ul Rousseau ! » preciza tata. Tn casa aceea, Gabrielle a pozat pentru intiia oara nud. La Boulangere avea guturai ?i Renoir cduta zadamic un model in Grasse. Era vremea culesului trandafirilor pentru parfumerie, ?i tot tineretul din tinut era acolo. Si poate cd $i faptul de-а se afla goale in fafa unui domn le sfia pe candidate. Tata a avut oarecare speranta cu privire la о foarte frumoasa fatd, a edrei foarte proasta reputatie era destul de cunoscutd $i nu mai avea de ce sd se teama. Dar ea a spus cd dacd se culca cu bdrbatii nu era un motiv sd se dezbrace in fafa lor. Se lauda cd n-o face decit pe cimp, raminind complet imbracata. Renoir n-a mai insistat, cdci acea ultimd intrevedere il fdcuse sd se indoiased de curdtenia damicelei. Mamii i-a venit ideea s-o puna sd pozeze pe Gabrielle, care tocmai implinise douazeci de ani ?i era in plind stralucire a unei tinereti fard probleme. Ea era atit de obi^nuitd sd-?i vada prietenele pozind goale cd propunerea n-a mirat-o de loc. Figure deja in numeroase tablouri, dar imbracata ?i totdeauna cu mine. Eu eram vedeta §i ea nu avea decit rolul secundar. Ea nu e in acel tablou care md reprezintd cosind, dar ei ii datoram ideea care m-a fdcut sd stau in fata ^evaletului in loc sd alerg pe-afard cu Jeannot, iepurele de casd. Domnul Reynaud, proprietarul, mi-adusese un mic dromader din tinichea colorata pe care il adoram. Gabrielle 318
md convinsese sd croiesc si sa cos dintr-o bucatd de mdtasica о rochie pentru « dromaderul meu». Ocupapa md pasionaatita melt eram aproape imobil. Renoir nu admitea aceasta cuminjenie decit pentru cd ea corespundea stdrii mele de spirit. Ura modelele injepe- nite de voinfa de-а pastra poza. « Acel trup care nu se mifed in timp ce mintea zboard.» In general, imi cerea numai, ca fi celorlal- te modele, sd ramin cam pe locul desemnat, in fafa unui fond din cotonade de diferite culori uniforme, fixate de perete cu pioneze. Nu era pretenpos in privinfa pozipei capului fi a membrelor. Uneori, ca sa precizeze un detaliu, cerea: « Vrei sd stai liniftit un minut?» si intr-adevar nu dura mai mult decit un minut. Ti placea sd le vorbeasca modelelor fi ca ele sa-i vorbeasca lui. Dorea о conversape banala. De asta aprecia cintecele Georgettei Pigeot. Tinea in mod absolut sa facd in afa fel incit subiectul sdu sd se contopeasca intr-o nimicnicie apropiata de eternitate. Voia ca subiectul sd aiba atit spiritul cit fi trupul destinse. Calitatea lor de-а fi senine este poate inca unul dintre motivele placerii de-а picta femei fi copii. «Barbapi sint incordap, gindesc prea mult!» Preocuparile profunde, dramatice, pasionate, credea tata, marcheazd chipul fi trupul de pecetea provizoratului. Or, dupa el, arta nu e destinata decit eternitatii. Eroul, prins in momentul in care il provoacd pe dufman, femeia surprinsa in durerea cea mai crincena — nafterea — nu sint subiecte de picturd mare. Bdrbatul fi femeia care au trecut prin aceste incercari fi au fost innobilap devin subiecte mari atunci cind, mai tirziu, pictorul poate sd-i reprezinte intr-un moment de odihna. Nu caracterul treedtor al unui individ trebuie sa-1 fixezi in marmura, ci caracterul sau general, rezuitatul tuturor momentelor viepi sale, eroice sau neinsemnate, banale sau excitante. Pe scurt, sarcina artistului nu este aceea de-а pune in valoare о clipd a sufletului omenesc, ci de-а aduce publicul la injelegerea omului in intregime. Scribul ghemuit nu serie о scrisoare frenetica intr-o circumstanjd istoried. Ci serie toate scrisorile tuturor scribilor din Egipt fi le serie cu toata experience intregii sale vieti fi a moftenirii sale, in dimatul malurilor Nilului, cu concepfia sa asupra divinitafii fi multe alte elemente care se reunesc in fiecare fiin|d. Dorinfa de-а sedpa provizoratului explicd disprepil pentru moda la marii artifti. Explica fi importanfa nudului in istoria artei. Ce poate fi mai etern decit trupul uman. Reprezentarea lui fara valuri ip permite sd te sustragi unui element motivat de reacpi evident trecatoare, 319
de pornografie vreau sa spun. 0 goliciune atragatoare nu e ufor de injeles decit pornind de la trupul imbracat. Renoir vorbea despre « incintarea provenind de la contemplarea celei mai frumoase creapi a lui Dumnezeu, trupul omenesc». Adauga: «$i pentru placerea mea personala, trupul femeii 1 » Sa m3 scuzap c3 revin asupra acestor considerapi mentionate in cursul povestirii despre execupa lucrarii Moulin de la Galette, dar ne apropiem de conduzia aventurii Renoir. Presimtim senina- tatea pasionata a celei din urma perioade. 0 s-o mfelegem mai bine dac3 pe drum notez un anume pas « spre calm ». Tata mi-a dezvaluit-o in cursul discupilor noastre: «Cind efti tinar crezi ca totul о s3-ti scape printre degete. Alergi $i scapi trenul. Pe masura ce imbatrinefti, intelegi ca ai timp fi ca о sa prinzi trenul urmator. Asta nu inseamna ca trebuie sa lenevefti. Sa procedezi repede, fara nervozitate.» Calitatea de « vinator» nu scadea. Nu avea sa dispara nicicind. Pina in ziua morpi sale, Renoir a ramas «la pinda motivului», pur fi simplu vinatul il lasa sa se apropie cu mai pupna teama, caci descoperise ca vinatorul, in chip de alice de vinatoare, ii propunea dragostea lui reinnoita de fiecare data. §i eu ftiu cite ceva despre asta, fusesem eu insumi vinat fi prins in capcana pe mai bine de-о suta de pinze. $tim ca tata insista ca eu sa-mi pAstrez p3rul lung, ca sa ma apere contra loviturilor fi a cazaturilor, fi ca la asta se mai adauga placerea din ce in ce mai mare de a-1 picta. De aceea, la aproape fapte ani, purtam inca buclele de un rofu-auriu. Situapa s-a schimbat din cauza apropiatei sosiri a unui frapor. Parinpi mei s-au hotarit sa ma dea la Sainte-Croix. Si a fost nevoie sa mi se tale parul. Toata casa asista la operape, tata intristat de aceasta distrugere fi regretind toate tablourile pe care inca le-ar mai fi putut picta cu acel « ciuf». Mama, precisa fi practica, dind indicapi frizerului; Gabrielle fi la Boulangere plingind. Eu nu mai puteam de bucurie. Parul acela ma facuse sa tree prin emopi foarte diverse, un adevarat duf scopan. Complimente magulitoare, acasa fi la atelier: « E aur », repetau dupa Renoir. Dar, pe strada, puftii imi spuneau « fata » sau « bidinea ». Mai ales insulta asta ma atingea, din cauza dufmaniei pe care о avea tata pentru acea unealta. Afa erau denumite marile perii cu coada lunga cu care se curajau pinzele de paianjen din colpirile tavanului. Lui ii pkceau paianjenii.« Distrug muftele fi sint in stare sa fie credinciof i I» Servantele ascundeau bidineaua in pivnipi, in spatele gramezii de carbuni, fi о foloseau fara ftirea patronului. 320
Atunci cind detaliul vreunui tablou pentru care pozam necesita oarecare imobilitate, Gabrielle imi citea pove^tile lui Andersen, care ii placeau ei ?i tatii tot atit de mult ca ?i mie. 0 preferam pe aceea despre Supa cu befyorul. 0 jtiam pe de rost. Cind ^oricuta poveste^te despre banchetul de la curte ?i spune:« Eram a douazecea in stinga batrinului nostru rege. Cred cd acesta-i un loc onorabil, nu?... » Gabrielle i?i regasea accentul ei din Essoyes ?i noi ne inchipuiam ospdful regesc imitat dupa о nuntd din Burgundia. La urma, dupd ce ^oricufa explicase cd rejeta cere ca regele sd-$i moaie de trei ori coada in supa clocotindd $i cd acesta о ia in cdsa- torie ca sd evite aceastd incercare, Renoir fdcea cu ochiul. Fafa lui se increjea de о bucurie jireata. Tnceta sa mai picteze ?i cerea о figara. Ne cuprindea о placuta emotie. Era foarte placut. Sedinfa reincepea ?i Gabrielle trecea la Soldatul de plumb. Renoir pastrase obiceiul de a-?i primi vizitatorii in atelier dupa ^edinfd. Tntr-o seara in care lumina verii se prelungea, spre satis- factia lui, unui dintre ei a sosit inainte de terminarea lucrului !i a auzit conduzia de la Rapi^ca cea. until. «Cum, i-a spus el ui Renoir, permiteti sa i se spuna fiului dumneavoastra pove^ti cu zine, ni?te minciuni ? 0 sa creada ca animalele vorbesc ! — Chiar vorbesc ! » a rdspuns tata. Atunci cind pove^tile lui Andersen nu mai erau in stare sa md facd sd stau lini^tit, ma trimitea acasa ?i trecea la un bucket, la ni^te fructe, la umarul Boulangerei sau la profilul Gabriellei. Nicio- datd nu ma pedepsea pentru cd fusesem nesuferit cind pozam. §i, totu^i, numai Dumnezeu $tie de cite ori am fost! « 0 sa urascd atelierul; sd nu cumva sd-i spunefi ceva I» Atunci cind fusesem foarte cuminte Renoir putuse avansa mull cu tabloul, datorita lini^tii mele, nu voia sa fiu raspldtit. Detesta ideea de-а transforma viafa unui copil intr-un continuu concurs pentru premiul de cumintenie. Tata admitea bataia la dos, «tot atit de sdndtoasd pentru parinfi ca $i pentru copii», cu toate cd nu era in stare s-o aplice el insu§i. Tnterzicea palma pe obraz §i chiar sd ni se atingd obrazul. « Pentru asta a fost inventat dosul. » Nu voia sd ni se dea bani pentru vreo treaba fdcuta. A face un serviciu cu speranja de-a fi rdspldtit i se parea о infamie. « Au sa afle ?i inca prea devreme cd banii exista ! » Ar fi vrut ca, pentru noi, anumite lucruri ca ajutorarea aproapelui, prietenia, dragostea, sd nu se vinda. Mai tirziu, la colegiu, indemnat de exemplul camarazilor mei care «fdceau comerf >>, vindusem un creion unuia dintre ei. Foarte 321
mindru, deoarece cfezusem 9a asta era legea lumii, m3 laudasem acas3. Spre marea mea surpriza, abia am putut evita bataia. A trebuit sd inapoiez banii cumparatorului fi chiar s3-i daruiesc un pistol pe care tocmai mi-1 daduse naful meu Georges. Teama p3rinfilor mei de-а ne vedea ajungind « comer cianfi», adaugata la cunoafterea generozitatii fi a economiilor tatii, avea sa ne inti- jareasca mie fi frafilor mei notiunea definitiva a relativitafii valorilor jazate pe bani. Md gindesc ce mutra ar fi facut Renoir daca ar 1 vazut in America copiii familiilor bogate ciftigind cifiva bani, oferind bauturi trecatorilor sau ducind ziarele acasa. Cind acefti tineri aratd parinfilor, plesnind de mindrie, ce-au ciftigat, sint felicitafi. Tata ar fi considerat acest exercifiu ca pe un rit al cultului care, dupa parerea lui, e pe cale sa ia locul creftinismului — vechiul cult al vitelului de aur. DupS ce trecusera patruzeci de ani de cind pozam pentru unui dintre ultimele portrete cu parul lung, 1-am revazut la New-York la Durand-Ruel. Era de vinzare fi eu fi Sofia mea eram foarte tentafi sa-1 cumparam. Sint reprezentat imbracat cu un costum din catifea albastrS foarte fina, intregit de un impresionant guler de dantela. Acest soi de deghizare avea sa ajunga foarte popular sub numele de «miCul lord Fauntleroy». Tin in mina un cere fi sint cu fafa la public, privindu-1 nu prea gratios. De ce oare finuse tata sa ma infafifeze in acea imbracSminte caraghioasa pe care о uram, nu ftiu. Poate ca era о amintire afectuoasa pentru Van Dyck, sau poate ca voia sd vad3 cum va scoate-o la capat fara sd dauneze carnafiei cu acea masa de albastru adinca precum noaptea. Inainte de a ne hotSri, Sofia mea fi cu mine am consultat-o pe Gabrielle care a scos fipete mari; « Acolo nu ef ii tu afa cum erai de obicei. Trebuia sa te imbracam cu forfa in acel costum fi tu m3 bateai cu picioarele ». Tata hotarise fi eu fusesem nevoit sa m3 supun. Dar evocarea ingrozitoarelor scene de catre Gabrielle, care au insofit acea infringere, ne-a facut sa nu mai cumparam tabloul. Banuiesc ca gulerul de dantela, in mintea mea, contribuia la calitatea de « fata » a parului meu. Ca о reaefie impotriva acelei piept3n3turi nenorocite, nu-mi placeau decit stofele aspre, ghetele mari, tot ceea ce mi se рЗгеа masculin fi, inaintea oricarui alt articol vestimentar, « fapca lui Pierre», aceea purtata de elevii de la Sainte-Croix fi care reprezenta pentru mine simbolul perfect al eleganfei masculine. Tntocmai ca fi coroana regilor, eu ii atribuiam puterea de-а conferi posesorului ei, о dat3 cu о importanfa de 322
netagaduit in societate, calitati evidente de barbafie ?i curaj. Cind fratele meu venea sa ne vada duminica, eram convins ca mulfimi intregi, dupa exemplul meu, aveau ochii afintiti cu admirafie spre ?apca lui. Cind, dupa najterea lui Claude, am fost dat la Sainte-Croix, au facut-o desigur pentru a-i permite noului sosit sa se intinda in apartament, dar ?i pentru ca, dindu-mi-se dreptul de a purta faimoasa ?apca, sperau sa incetez cu vaicdrelile mele care ajunsesera insuportabile. Gabrielle pretindea ca mi se intimpla sa ma culc pe jos ?i sa repet ore intregi: « Vreau $apca lui Pierre ! » Intr-o zi, la Essoyes, Marie Corot mi-a daruit о ?apca de elev al §colii de muzica din localitate. Forma era aceea^i, dar lipsea crucea brodata din mijloc ?i banda de catifea albastru-inchis. « J^ine dragul meu, iata §apca lui Pierre.» Indignat de aceasta profanare, m-am repezit la ea cu pumnii. Marie era о bucatareasa prea buna pentru ca acest acces s3 nu ma duca la bataia materna. Cu portretul lui Vollard a fost о poveste intreaga. De la piima lui vizita la Chateau des Brouillards trecusera mulfi ani. Il cunoscuse pe Cezanne, care il adoptase ca pe unicul sau negustor de tablouri — «... pentru ca celorlalfi nu le pasa de loc de mine...» — ?i incepea pentru Vollard acel succes pe deplin meritat care avea s3 uimeasca Parisul. Locuia in pivnifa de sub pravalia lui din strada Laffitte. In locuinja aceea ciudata, ingramadea lucrarile lui Cezanne, mobilele scumpe ?i edifiile de cSrfi rare. Ii invita pe cei mai mari amatori de arta din Paris la somptuoase dineuri, dupa obiceiul creol in general, pregatite de ni?te rude ?i servite de surorile Odette 91 Raymonde Mathieu, care trecusera in serviciul iui. Odette era о fata frumoasa, de aceea, temindu-se de vreo ispita, о trimitea sa se culce acasa la pSrintii ei, indata ce termina cu spdlatul vaselor ?i cind invitatii se mai aflau inca acolo. Micul lui pacat era un fel de snobism care il fScea sd-$i limiteze aventurile numai la adevaratele femei de lume. Tata spunea ca acel snobism il ajuta sa-i inteleaga mai bine pe clienfii sai. Era mai inalt, mai puternic, mai bun decit fusese vreodata; tata spunea mai frumos. « Inainte el era Othello. Imbatrinind, devenea Massinissa, regele Numidiei! » Dormita la fel, mai ales atunci cind un amator il intreba de preful unei lucrSri de Cezanne. Mi-aduc bine aminte de pravalie, vopsita cu ocru galben. De altfel, in jurul lui Vollard, vad totul in acea culoare, mai mult sau mai pufin inchisa, de la 323
hainele lui dintr-un superb tweed maro, pina la tenul de meridional. Cind intrai din strada te impiedicai de pinzele ingramddite lingd perete. Atunci cind vreun eventual client intindea mina pentru a intoarce о pinzd, era oprit imediat de faimosul: « Acest tablou nu poate sd va intereseze. Nu e pentru dumneavoastra ». Numai foarte tirziu acest om extraordinar a iefit, pentru mine, din poveftile cu zine pentru a deveni о realitate. Ceea ce izbea imaginatia mea de puftan era atmosfera locului, culoarea lui, pinzele ghicite, vocea lui Vollard: «Spunefi-mi, domnule Renoir...» fi aceea a mamei incercind sd infeleaga cum de orezul care se servea la Vollard rdminea totdeauna boabe foarte distincte fi nu se zdrobea nicicind. Vollard explica: «La noi, in insula Reunion, indigenii n-au ceas. Pun apa fi orezul la intimplare intr-o tartdcufa veche fi incalzesc totul cu un foe din resturi de trestii de zahar, adorm fi, cind se trezesc, e fiert f i e un deliciu!» Aceastd biruinta a instinc- tului asupra rafiunii il bucura pe tata. Inainte de-а md intoarce la portret, am sa va marturisesc una din naivitdtile virstei mele fragede care о sa va dea о buna idee despre admirafia pe care о aveam pentru Vollard: eu credeam cd moneda Statelor Unite ale Americii luase numele lui. Multi ani am vorbit despre « vollard », care era egal cu cinci franci, fi ma miram cd nu vad efigia prietenului nostru pe acele monede. Si acum inca mi se mai intimpla sd fiu distrat f i sa spun: « bugetui pentru dezvoltarea rachetelor Saturn este de atitea bilioane de vollards-i! » In acel portret pe tata il necajeau hainele. Vollard era foarte cochet fi le comanda la un mare croitor. Renoir dadea din cap trist $i spunea: «Pared v-afi deghizat! » Mai tirziu avea sa se obifnuiased cu eleganta lui Vollard fi sa-1 picteze cu infdtifarea lui de fiecare zi. Cezanne avea sa faca adevarate capodopere cu edmafa alba a aceluiafi model. Cu toate cd, in marele lui portret, n-a indrdznit niciodata sd termine camafa aceea. A ramas un colfifor care n-a fost niciodata pictat. «Dacd astup gaura asta af putea sa distrug echilibrul tabloului fi va trebui s-o iau de la inceput.» Vollard, care nu era liniftit pe podiul nesigur pe care-1 afezase Cezanne, 1-a implorat pe acesta din urma sd nu mai faca nimic. Cdzuse de vreo doua-trei ori fi se lovise la genunchi fi asta in ciuda afirmafiilor lui Cezanne: « Sd n-avefi nici о teama, cu condifia sd nu vd mifeafi mai mult decit un mar. Oare marul se mifea? » Pentru portretul de care e vorba, Renoir avea chef sd-fi costumeze modelul intr-un suveran exotic: « Numai sd putem gasi un costum 324
de satrap ! » La Boulangere, careia ii placea armata, a fost de pdrere sd inchirieze un costum de general. Gabrielle era pentru un costum de imblinzitor. Era mai bun dar nu destul de maref. Scotocind prin sertarele comodei unde ifi ingramddea el mulpmea de vechituri, tata a gasit un costum de toreador pe care-1 cumparase in Spania in timpul calatoriei sale cu Gallimard. «Vollard n-arata ca un toreador, dar culoarea i se va potrivi. » Toti prietenii noftri au crezut cd e vorba de-о gluma. Dar n-a fost. Renoir nu avea de loc intentia sa-fi bata joc de modelul sau. $i a pictat portretul pe care il cunoaftem. Ma intilnesc fi acum persoane care-mi spun: « Tatal dumneavoastra a vrut sa-i facd о farsa lui Vollard ». Ca ^i cum ai picta о capodopera pentru vefnicie ca sd faci о farsa. Portretul doamnei de Galea mi-a facut о impresie grozava pentru cd acea doamna se potrivea cu imaginea mea despre impara- teasa Josephine. Pasiunea mea pentru soldatii imperiului nu scdzuse. Aveam о mulfime fi printre ei un grup intreg care-1 infdpfa pe Napoleon fi personaj’ele de la curtea lui. Bineinjeles cd era fi Jose- phine, imbrdcata intr-o rochie albd f i aurie, inconjurata de doamnele ei de onoare. Dupa ce Gabrielle imi povestise cd doamna cu portretul era fi ea creola, admirafia mea a fost nemarginitd. Frumusefea fi distinctia ei erau vddite fi Renoir era incintat s-o picteze. Vollard i-o prezentase fi tot el se ocupase fi de decorurile necesare. In mod sigur, nu eram singurul care о asemdnam pe doamna de Galea cu Josephine de Beauharnais, caci lucrurile care s-au adus la atelier fdceau parte dintr-un stil hotdrit « Consulat». Erau foarte noi fi foarte aurite fi veneau direct din faubourg Saint-Antoine. Gabrielle fi cu mine ne manifestam admirapa zgomotos. Mama ifi mufca buzele. Primul impuls al lui Renoir a fost acela de-a trimite inapoi acele urifenii. Dar s-a temut sd nu-1 necdjeascd pe Vollard, care avea prea mult gust ca sd nu fi pretuit la justa lor valoare fezlongul fi accesoriile. Fara indoiald cd spera ca acea ingrdmddire de aur, mdtase fi acaju sa-1 inspire pe Renoir ca sd facd ceva foarte «luxos ». Renoir a ascuns о parte din matasea mobilei sub о pema mare de matdsica lucioasa, a acoperit podeaua cu un covor vechi, a atirnat ici fi colo citeva cotonade fi a impodobit fondul cu о tapiserie imaginard infatifind о cocota. A ales dintre rochiile aduse de model una foarte stralucitoare, lunga, cu pieptul fi umerii goi. 0 egreta fi citeva pietre in par, un colier sclipitor au sfirfit prin a da о impresie de « fals Empire » care 1-a amuzat. 325
De altfel, pentru el, stilul Empire nu era suportabil decit « fals », Vollard о ?tia foarte bine. Un alt model care m-a facut sd visez a fost Missia Godebska, pe vremea portretului Missia Edwards. Sojul ei m2 impresiona pared $i mai mult decit dinsa. Eram la colegiu ? i datoritd unei prea fericite anghine am rdmas acasa si am putut sa respir atmosfera plind de vitalitate care se degaja din acele doud for|e ale naturii. Nu-i destul sd spunem ca Missia era frumoasd. Albert Andre, care о cunojtea bine, spunea ca atunci cind intra intr-un restaurant oamenii incetau sd mai manince. Fiica unor nobili polonezi sdracifi, crescuse intr-un palat unde rareori erau pldtip servitorii, dar unde regi ?i regine, artifti mari sau milionari veneau s-o asculte cintind la vreunul din cele treizeci de piane ale ei. In unele incdperi se aflau cite о jumdtate de duzina. Precursoare a lui Giraudoux, care pretinde in Ondine cd fiecare teatru nu e decit teatrul unei singure piese, Missia afirma c3 fiecare pian e perfect numai pentru о singura bucata ?i e imposibil sa cinfi corect о fugd de Bach pe instrumental care s-a adeverit a fi bun pentru о melodie de Schubert. Fusese atit de saracd incit dormise pe bdncile din grddinile publice, atit de bogata cd nu-51 cunoscuse mdrimea bogdtiei, cdsdtoritd de mai multe ori, prietena celor mai talentafi scriitori ?i arti^ti, intr-o vreme cind la Paris talentele nu mai puteau fi numerate. Prieteniile ei mergeau de la Bonnard la Debussy, de la Mallarme la Renoir. Fusese casdtorita cu Charcot, urmdrise lucrarile lui Berthelot, il incurajase pe Deaghilev care afirma cd, fara Missia, n-ar fi existat baletele rusejti la Paris. Avind un trecut in stare sd umple zeci de viefi foarte bogate, avea tota$i infafi^area unei fetife. Presupun de altfel ca, in momentul portretului facut de Renoir, era ?i in realitate foarte tinara. Necazu- rile parintilor ei cu creditorii ii deschiseserd ochii asupra vietii la virsta cind fetele se mai joaca inca cu papu^ile. Contactul cu operele lui Bach $i Dante, dintre cei morji, cu operele lui Proust ?i Sibelius, dintre cei vii, i-a servit drept colegiu. Vorbea toate limbile. 0 u?oard tdrdgdnare a literii r ii facea ?i mai pldcuta conversatia. Edwards era un om de afaceri de origine turcd ?i ardta intr-adevdr ca un turc. Cu miinile goale rupea un pachet de carp de joc ?i strimba monede. Tatdl sau, care facea de pe atunci parte din viata pariziana, a fost comanditarul lui Paul Durand-Ruel dupd rdzboiul din 1870. Fiul controla о mulpme de intreprinderi. Aceea 326
care ma impresiona cel mai mult din cauza sonoritatii numelui ei era «Amenajarea portului din Santan- der. » Era propnetarul unui mare ziar, Le Matin, si daca nu ma in?el, al unor mine de carbuni, de cupru, de fier, de nickel. Extragea bauxita in Proventa pentru fabricarea unui metal, inca pufin cunoscut, dar caruia el ii prezicea un mare viitor, alumi- niul. Ca s-o amuze pe Missia, cum- parase о fabrica de automobile. Mi se pare ca era marca Mors. Pentru a cuceri о asemenea femeie, §i a о hotari sa se mante cu el, folosise urmatorul mijloc: in fiecare seara invita la masa prietenii tinerei femei. Cum nu se putea lipsi de prietenii ei, era si ea obligata sa se alature bandei; Edwards о ajeza la dreapta lui si ea gasea invanabil sub $ervet о cutiuta continind un diamant de mare valoare. << Care femeie putea sa re- ziste?» intreba tata. Exista si un so{, un barbat remarcabil, scriitor talentat, fondatorul pnmei reviste de avangardd, care se credea « business- man ». Edwards a rascumparat afa- cerile lui, care erau lamentabile si 1-a trimis sa conduce mine de nu stiu ce la capatul celalalt al lumn. Acesta era Thadee Natanson, anima- torul revistei La Revue Blanche. Missia era loiala. N-a rSspuns avan- sunlor lui Edwards decit atunci cind Natanson, intelegind ca nu te pofi lupta cu uraganul, i-a redat libertatea. Gurile rele il acuzau pe Edwards de numeroase fapte rele. Pretindeau chiar ca nu punea pret prea mare pe-o viafa
omeneascd. Mai tirziu, dupa domnia Missiei, dupS ce ea se mdritase cu pictorul Sert, Edwards a pierdut-o pe noua lui sotie, о actrifd celebrd, in timpul unei croaziere pe Rin. La sfirjitul unei petreceri, la care se bduse destul, ea a alunecat in riu $i a ramas acolo. Gurile rele ale parizienilor au insinuat cd acea alunecare fusese « ajutatd ». Dar nimeni n-a putut face dovada acelor aluzii. Nu citez aceastd birfd decit ca sd vd dau о idee despre interesul pe care-1 stirnea fiecare acfiune a lui Edwards la francezii de la inceputul secolului. Oricum, el ii placea tatii enorm, care ii ardta ?i el un fel de afec- fiune. Era cu atit mai impresionant cu cit Edwards detesta pictura aproape tot atit cit detesta Renoir afacerile. Atunci cind Missia reu§ea sd-1 care la vreo expozifie, sotul dispSrea, ducindu-se sd facd о partida de manila cu $oferul la circiuma din apropiere. Cu toate acestea, n-a scdpat nici о ^edinfd la portret. In timpul lucrului о trdgea pe Gabrielle in bucdtdrioard $i juca cdrfi cu ea. Imediat ce Renoir se oprea, alerga lingd el, ?i cei doi barbafi, fericifi ca sint impreuna, iji povesteau cite ceva. Afard de arts $i de afaceri, se injelegeau aproape in toate: mincare, femei, clime $i aveau aceleaji aversiuni. De pildd, nici unui, nici celdlalt nu puteau suferi oamenii care fac glume proaste, crezind cd pot rdscumpara bdddrdnia printr-un «spirit». Mi-aduc aminte de о poveste a lui Edwards privind un ziarist « foarte parizian ». Fiind in intirziere la un dineu, pe cind urea scara, acel farsor de profesie cduta ceva hazliu de fdcut sau de spus care sd poatd inveseli socie- tatea $i amdgi pe stapina casei. A crezut cd gdsise ?i a sunat, sigur de succesul lui. I-a deschis un servitor. Din vestibul, putea zdri о adunare numeroasd care tocmai atacase friptura. $i-a pus pdldria pe maciulia bastonului, s-a a^ezat calare pe el §i, simulind mijcdnle unui cavaler in galop, a fdcut inconjurul camerei strigind: « Hai caluf... hai cdluf... la galop... la galop...» Oamenii se priveau fdrd sa inteleaga, in timp ce el incetinea oarecum nelini^tit. [Un ultim « hai caluf» i-a ramas in git. Tocmai bdgase de seamd cd grease etajul. Tn momentul cind a inceput portretul Missiei, tata trecuse de pujina vreme prin criza cea mai groaznied de reumatism din cite avusese. Miinile i s-au deformat §i mai tare. Atunci fusese nevoit sd renunfe la mingile de jonglat. $i a mdrit durata exercifiilor cu bagheta, acasd, dimineata. Tot azvirlind ?i fdcind sd se invirteased bucata de lemn, nu se oprea din mers. Apoi ii cerea scuze doamnei Brunelet, portdreasa, care locuia chiar sub noi. I-a ddruit о pinzd 328
micd ca sa-i muljumeasca pentru rdbdarea ei. La atelier, profita de orice oprire ca sa se joace cu bilbo<]uet-u\ fi ajunsese la о mare dexteritate. Se indopa cu antipirine fi alte medicamente fi nu minca aproape nimic. Aceste precautii, care de altfel nu-1 costau prea mult, erau fdra efect. In unele zile se simtea atit de infepenit ca trebuia sa se ajute de doua bastoane ca sa parcurga cele citeva sute de metri de acasa pina la atelier. Aceasta stare de lucruri il mihnea pe Edwards care sosea in fiecare zi cu un nou medic. El il examina pe Renoir, dddea din cap, fi declara ca ftiinta ignora totul despre forma asta de reumatism. Edwards ii insulta. Unui dintre ei 1-a intrebat pe tata daca a avut sifilis. I s-a raspuns ca nu. « Numai ca, a stdruit omul de ftiinjd, pofi foarte bine sa ai sifilis fi sa nu-ti dai seama. — Degeaba ! » a raspuns Renoir. Din nenorocire misterioasa boala care il cuprindea neinduplecata era mai nemiloasa decit cea mai rea dintre bolile venerice. Chiar fi in vremea noastra, cu cortizon, cei mai buni specialist! au fost incapabili sa-I salveze pe Raoul Dufy. Fiindcd veni vorba despre « sifilis », lui Renoir nu-i placea acest termen fi el spunea pur fi simplu « verole » x. Faimosul raspuns al lui Saint-Simon, victima varsatului: « Domnule, totul e mdrej: la regi I» il distra grozav. « Oamenii aceia din secolul al XVIII-lea ftiau incd franceza ! » Parisul era tulburat de baletele rusefti. Pe cind ii fdcea portretul, Renoir о ruga pe Missia sa-i vorbeascd despre Stravinsky. Cu aju- torul vocii fi al pianului, ea incerca sd-i dea о idee despre muzica tindrului compozitor. Ti spunea: « El e in muzicd ceea ce dumnea- voastrd sintefi in pictura ». Tntr-o seara, cind sotii Edwards rdmd- seserd la cind, Missia abiaciugulea, dar Edwards inghitea cu poftdmin- carea mamii — au avut о idee:« Vd ludm pe toti cu noi la spectacol I » Tata era in plind crizd fi mergea cu greutate. Totufi a fost ispitit. Mama s-a imbrdcat intr-o dipita. Gabrielle a dat fuga pina la ate- lier fi a imbrdcat о rochie de la familia Callot, pe care Renoir о folosise in mai multe tablouri. Jeanne Baudot, prietena familiei Callot, ii procure acele rochii, « foarte utile pentru anumite motive ...» Rochia era demodatd fi Gabrielle arata ca о figaned, spre marea bucurie a lui Edwards. $i eu am luat parte la petrecere fi am imbrd- cat repede frumoasa mea uniformd de la Sainte-Croix cu trei rinduri de nasturi aurifi. Edwards fi Missia erau in finuta de seard, urmind sd se intilneascd cu Deaghilev la miezul noptii la Maxim’s. Renoir 1 La petite vdrole (fr.)=v8rsat, la verole=sifilis. 329
ifi pdstrase hainele de lucru, vestonul din pinza groasa, inchis la git, camaja de flanela, cravata albastra cu picafele albe fi fapca pe care о tinea pe cap de teama ca frigul sa nu-i provoace nevralgii. Mama fi Gabrielle voiau sa-1 imbrace cu hainele negre. Tatii efortul i s-a parut prea mare fi a piecat afa cum era. Edwards avea о loja permanenta fi problema locurilor nu se punea. Ajun- gind in fa£a marii scari a teatrului, Renoir s-a gindit ca va trebui sa renunte. Edwards 1-a luat in brate fi 1-a dus in mod solemn, inca- drat de Missia fi de mama, sub ochii stupefiap ai spectatorilor. Trebuie sa mdrturisesc ca formam un grup ciudat. Sala era splen- didd. Publicul care venea sa aplaude, sau sd fluiere acele balete care aveau sa tulbure arta spectacolului, era de-un lux care depafea imaginafia. Nu exagerez cind spun ca era mai frumos decit in visurile mele de copii curtea printilor lui Andersen fi a zinelor lui Perrault. De atunci n-am mai vazut ceva asemdndtor. Negrul costumelor barbaplor, in picioare in spatele femeilor, scotea in evident^ stra- lucirea lor. Era ca un imens buchet de umeri goi ivindu-se din matasurile de culori deschise. Pe acea carnape, stralucirile albe ale diamantelor, sclipirile barbare ale rubinelor, reflexul rece al sma- raldelor, dulceafa perlelor care mingiiau piepturile dadeau acelor femei fi, indirect, intregii adunari un fel de noblete, provizorie poate, dar evident^. Nu erau creaturi din carne si singe, ci perso- najele unui tablou, oameni care nu merg nicicind pe strada, nu se molipsesc de guturai fi nu transpira vara urcind colinele din Mont- martre. Top oamenii aceia aveau binoclurile apntite asupra tatii care nici nu-fi dadea seama de asta. Gabrielle credea cd il recunosc fi se vaitau din cauza pnutei sale: « Un veston de pinza cu pete de vopsea fi о fapca de ciclist, cum om fi aratind oare ! » Mama a zimbit, amuzata de acea incredere in gloria « patronului». Missia a pus lucrurile la punct. « Nici jumatate dintre ei nu cunosc numele lui Renoir, fi chiar dacd 1-ai aduce pe Titian, nimeni n-ar fti cine e el!» Renoir a fost incintat de spectacol, fi Edwards a fost fericit sd-1 vada fericit. Se reprezenta Petru^ca. Nu mai ftiu daca atunci, in prima seara, am vazut Spectral trandafirului fi pe Nijinski tra- versind scena « ca о pasare », a spus Gabrielle. « Ca о pantera ! » a spus tata. Dupd ce gravase patruzeci de ani pahare de metal fi tacimuri, unchiul meu Henri ajunsese la virsta pensiondrii fi traia impreuna 330
cu Sofia sa Blanche intr-o vila mica din Poissy. Avind vreme, a putut relua legaturile cu fratele sau mai mic, pe care il indemnase sa devina artist, cu vreo cincizeci de ani in urma, fi despre care vorbeau atifia oameni, unii cu admirafie, mulfi alfii cu dezaprobare. DupS citeva vizite in strada Caulaincourt, Henri fi Blanche au declarat ca nu infeleg nimic din picture lui Renoir, dar probabil ca era frumoasa deoarece se vindea in a§a fel incit sa-fi poata permite un atelier atit de mare, о locuinta confortabila, о casa la Essoyes fi calatorii in sud. Renoir era fericit ca-1 vede din nou pe fratele sau, a cdrui viafa о considera о reufitS perfecta. Casa din Poissy il incinta ca un simbol armonios al fericirii burgheze. Parchetele fi mobi- lele in stilul Renafterii, de la Dufayel, erau lustruite ca nifte oglinzi; numai perdele cu ciucuri, bibelouri delicate, tablouri repre- zentind scene din piese de teatru. Am mai vorbit despre animalele favorite ale cuplului: foxterierul cu par mic, Le Roi, apoi canarul Mayol, tronind in mijlocul tabacherelor cu muzica fi amintirilor de la Expozifia din 1900. Marie, credincioasa servitoare, ifi petrecea viata facind s3 luceasca gratarele de la sobe cu tripoli fi sa ftearga cu о cirpa de lina urmele pafilor vizitatorilor. Salamandre scinte- ietoare din nichel imparfeau caldura lor molefitoare in acest cuib calduf. Tn femineul dat cu plombagina, butucii fusesera inlocuiti cu un cof de flori artificiale. Mi-amintesc fi de о virtelnifa impodo- bita cu panglici roz. Mincarea Mariei era complicate dar delicioasS: bufeuri, vol-au-vent, ciorba de raci, profiterol, lapte de pasare, stropite cu vinul vechi de Bordeaux din stick ce se odihnea intr-un cof. N-am vazut niciodata vinul servit cu atita dichis, fi faptul m3 uimea grozav. Reluarea relafnlor s-a facut inainte de-а merge eu la Sainte- Croix. Unchiul fi matufa mea s-au ocupat mult de mine. Erau de acord sa nu merg la fcoak. Oare nu avusese Henri un coleg la Odiot care de-abia ftia sa citeasca fi sa serie fi care avusese mare succes cu gravura? Dar nu intelegeau cum parinfii mei, traind la Paris, nu md duceau de loc la teatru fi mai ales la cafe-concert. S-au oferit sa ma ia cu ei in fiecare joi la matineu fi sa dea un ajutor la remedierea acestei lipse. Tata fi mama au primit cu bucurie, in ciuda obiectiilor unor prieteni, carora le era teama ca urechile mele nevinovate vor auzi grosoldniile care constituiau pe atunci miezul cintecului francez. Renoir nu credea in puterea de inriu- rire a fructului oprit. « Daca n-ar fi fost oprit, Adam nici nu s-ar fi uitat macar la el I » Peste citeva zile, pufin emofionat, agdfindu-md de 331
braful matufii Blanche, imi fdceam intrarea la Scala, unde 1-am auzit pe Polin, fdra sd infeleg prea bine aluziile care zguduiau sala de risete neintrerupte. Expresia « cafe-concert» avea incd intreaga ei semnificatie. La spatele fotoliilor se afla о etajera ingusta pe care spectatorul de pe locul din spate putea sa-fi pund ceea ce consuma. In timpul spectacolului, chelnerii umblau neincetat fi serveau. « Garson, о voted de anason . . . garson, un mazagran ... — uite cd vine ! » Comenzile se incrucifau acoperind cupletele « ingenuei de la tara » sau ale « comicului idiot». Numai marile vedete se bucu- rau de atentia liniftitd a publicului. Nu pot rezista poftei de a vd da о mostrd de cintec din vremea aceea, luata dintre sute de altele la fel: un domn e afezat la teatru aldturi de о doamna fi in spatele unei coloane care ii impiedied sd vada spectacolul; doamnei, care se plinge, el ii propune sd-i arate altd coloana: Si vous voulez la voir Venez chez moi ce soir J'veux bien vous la prefer Mais faut pas ГаЫтег. (Daca Vrefi sa о vede/i/ l^enifi la mine asta seara/ V-o imprumut cu drag/ Dar nu trebuie s-o strica[i.) Unchiul meu Henri a bdut un tap, matufa mea fi cu mine cite un sirop de rodii. Am fost atit de fericit de acea iefire cd pdrintii mei au hotdrit s-o repet fi duminica, in fiecare saptamind, la Thea- tre-Montmartre insopt de Gabrielle. Acelor injelepte hotdriri le datorez faptul ca eu cunosc repertoriul defanfat ai cintareplor de la inceputul secolului fi aproape toate melodramele marii epoci care se mai jucau incd la Theatre-Montmartre. Moartea unchiului meu Henri, in 1903, a fost tot atit de simpld ca fi viafa lui. Blanche fi el tocmai sfirfiserd dejunul fi digerau feri- cip, bine instalap in fotoliile de catifea brofata din salon. Ea ii povestea sopilui cd Le Roi incercase sd-1 mufte pe poftaf. El nu rdspundea, pdrind cd doarme. « Hai, nu mai face pe ramolitul » i-a spus ea. Dar el murise. Pe mdtufa mea Liza n-o vedeam afa de des. Ultimele noastre legdturi neintrerupte dateazd din 1900, cind tata a petrecut о parte din vard la Louveciennes. Mama gdsise sd inchirieze о casd incin- tdtoare, pierdutd in frunzif, nu prea departe de gard. Grddina, destul 332
de mare, se intindea pina la un perete vechi peste care puteai ghici casa vecind, nelocuita. Eu md cdfaram adesea peste acest obstacol ca sa md joc de-а jungla de partea cealalta. Uitam fi de ora mesei, atit de mult m3 fascina locul, fi Gabrielle trebuia sd vina sd md caute acolo. Mama era prea greoaie pentru acea escaladare. Tata era f i el incintat de domeniul acela ingradit fi 1-a sfdtuit pe doctorul Baudot sa-1 cumpere. Si afa s-a facut cd nafa mea Jeanne a cunoscut Lou- veciennes. Avea sa moard in casa aceea unde totul ii amintea de Renoir. S-au implinit trei ani de cind s-a dus pe urmele celui care ddduse viefii sale un rost. Nici о singura zi, de atunci cind fata tinard bind ifi afezase fevaletul alaturi de el, nu se indepdrtase de amintirea lui, nici о singura zi nu-i fusese necredincioasd cultului acelui vrdjitor prietenos care ii destainuise lumina, culoarea fi forma. Casa mdtufii Liza era de cealalta parte a satului. Citeodata, unchiul meu Leray trecea pe la noi fi spunea cu glas hotarit: « Miine va invit la masa. Friptura de vijel. La douasprezece fix! » Casa lor, care mi se paruse somptuoasa cind eram mic de tot, mi se parea ddrapanata. Poate ca, pe vremea bunicii, sofii Leray nu indrazneau sd fie nepasatori. Acum, un strat gros de praf acoperea mobilele pentru vecie. Liza spunea sincer cd nu-i placea sa deretice prin casd. De altfel, nici n-avea timp. Dorinfa ei de-а se devota nu scdzuse fi ifi petrecea viafa la capdtiiul bolnavilor. Se interesa mai ales de femeile lauze, facind pentru ele ceea ce refuza sd faca acasd la ea, ftergind praful de pe mobile pina in cele mai ascunse colfifoare, scofind cenufa, oparind cu lefie fi facind bucate. Toate fructele, legumele, gdinile fi iepurii din gradinifa lor erau daruifi. In vremea asta, Leray batea strdzile din sat in cautarea unui interlocutor, sau mai degraba a unui auditor. Dupd ce gasea unui, ii impdrtdfea ideile sale politice, lovind serios in ministrul Delcasse pe care il numea « pomddatul». Una dintre victimele lui favorite era Cathe- rine, servitoarea familiei Baudot. Cind soseam noi la masd, casa era goala. Sofii Leray nu incuiau niciodata Ufa cu cheia fi noi intram. Jocul meu favorit era sa sar pe canapeaua care fusese rofie, scotind din ea un nor de praf. « Destul!» spunea mama cu un ton care putea prezice о bataie. « Lasap-1 sa se joace, raspundea Liza care ifi fdcea in sfirfit aparitia, deretied fi el!» Tl trimitea repede pe Charles sd cumpere friptura de vitel. Si unui fi celdlalt uitaserd de invitafie. Unchiul meu pleca imediat. « In cinci minute sint inapoi. Poti sd aprinzi focul. » Vai I era vara, fi in drumul lui erau deschise toate ferestrele prin care se zareau oamenii sorbin- 333
du-?i cafeaua de dupA-masa. In jurul meselor plutea о atmosferd de destindere. << Afi citit in ziar...» facea comisionarul nostru. Eia un inceput. La ora patru, daca aveam noroc, se intorcea cu friptura de vitel. Uneori nu se intorcea decit noaptea. Intre timp, tata ne dusese de multa vreme sa mincam la hanul din apropiere. Pentru Liza era о sarbatoare. « Afa n-o sa mai fiu nevoita sa spal vasele.» Ca fi cind asta ar fi deranjat-o vreodatd. Tn momentul cind se afezau la masa, fiecare scotea о farfurie din gramada de vase murdare ramasa de la ultima masa fi о spala. « lar am uitat sa spal vasele. Tmbatrinind, imi pierd capul. » Leray, cu bucata lui de vitel in mina, se simtea rufinat. Tntr-o zi, Renoir i-a adus un salam fals din lemn pictat, atit de bine imitat, incit unchiul a rupt deasupra lui lama unui cufit. Era furios. Era un om cumsecade fi tatii ii placea sa-1 necajeasca. « Delcasse asta, abstracfie facind de gulerul tare care e pufin prea inalt, se pare ca e un adevarat om de stat! » Leray se inrofea tot fi batea cu pumnul in masa. Ca sa fie iertat pentru glumele sale, Renoir i-a comandat un butoi de 250 de litri de vin de Bordeaux; Liza a invitat tot cartierul sa bea vin. Butoiul s-a golit repede. Spre sfirfitul verii, mama a vrut sa adune pinzele pe care Renoir le pictase prin imprejurimi fi le lasase la sora lui pind la intoarcerea la Paris. Au fost imposibil de gdsit! I-a venit ideea sd se urce in pod fi a vazut cd mai multe dintre ele fusesera folosite ca sa astupe gaurile acoperifului. Banuitoare, a continuat sd cerceteze fi, in fundul gradinii, a gasit alte pinze din care Leray fdcuse cufti pentru iepuri. Leray a ascultat reprofurile trdsnit. « Ce-i stricd asta lui Renoir . .. Doar le picteaza distrindu-se. Asta nu-i pictura serioasd. Tn citeva zile, о sa faca al tele!» si uleiul de m folosit pentru acele prostii fund de cea mai buna calitate, iepurii nu vor mai fi udafi de ploaie ! Pentru a completa acest tablou de familie, trebuie sa adaug citeva informatii asupra fericitului destin al unchiului Edmond. Putin cite putln, nu 1-a mai interesat jurnalismul fi literatura, in profitul unei alte pasiuni. Descoperise pescuitul cu undija, caruia i s-a dedicat cu totul fi a ajuns un campion al acelui sport. El a inventat chiar undita de pescuit care-i poarta numele. Si astazi inca undita Renoir mai are amatori. Avea sa-fi sfirfeasca zilele intr-un han frumos de pe malul riului Oise, unde ii primea pe iubitorii riului. 0 incintatoare tinara femeie 1-a ajutat sa treaca peste ultima etapa a unei batrinefi care se finea bine. Ea era geloasa pe tinerele 334
care pescuiau fi cautau tovarafia acestui patriarh robust. Asta a fost unica complicate plScuta a ultimilor ani ai acelui binevoitor filozof. Tntr-o seara, in strada Caulaincourt, abia sfirfisem cina, cind au ajuns pina la noi nifte ppete de-afara. Un fum se ridica din tufifu- rile de trandafiri salbatici. Peste putin s-au vSzut flacarile, parind ca sar de la о baraca la alta. Ardea Maquis-ul. Cei care locuiau acolo alergau ca nifte nebuni, incercind sa-fi salveze avutul. Mese, scaune, saltele se ingramadeau in mijlocul strazii, stingherindu-i pe pompieri. Gaini, iepuri, capre, fugeau pe trotuare. Foarte curind intregul Maquis n-a fost decit un imens jaratec. Portareasa a venit sa ne spuna sa inchidem obloanele de her. Acesta era ordinul pompierilor. Tata a vrut sa ne duca pe toti sa dormim la atelier. Strada era atit de tixita, incit agentii interziceau locuitorilor sa iasa din casa. A trebuit sa raminem. Printre crapaturile obloanelor nu puteam decit sa ghicim rofeafa incendiului fi sa auzim vuietul strabatut de tipete. Gabrielle voia «s3 vada », dar incercarile ei de-a iefi n-au avut succes. Mama a incercat sa ne trimita la culcare. Eram prea enervap ca sa dormim. Ea s-a apucat sa serie citeva scri- sori. « Ai sa-p scop ochii! » i-a spus tata, care ura orice ocupape la lumina artificiala. El s-a distrat cu bilboquet-ul sau fi, in cele din urma, i-a cerut Gabriellei sa ne povesteasca Cumatra copra. Era о poveste veche de pe vremea nopplor de veghe din colibe. E vorba de un lup care, schimbindu-fi vocea, se dd drept mama capra. Un ied ii spune cum se deschide Ufa: «Trage rStezul fi faruful are sa scape»; in franceza moderna: Trage mineral fi taruful are sa cada. Lupul rau pStrunde la iezi fi-i inghite pe top. Eu muream de frica la povestea asta subliniata de vuietul incendiului. Credeam ca era in Maquis cohba iezilor fi ca avea sa arda cu ei inSuntru. A doua zi, in locul Maquis-ului fi al florilor erau carbuni fumegind. Peste citeva saptamini excavatoarele lucrau pamintul negra inca. Tocmai se inventasera nifte stilpi de beton armat care permiteau constrairea cladirilor acolo unde altadata instabilitatea terenului nu permitea decit construcpi ufoare. Locuitorii din Maquis aveau contracte pe termene lungi fi la sume foarte mici. Numai dauza distrugerii putea ataca dreptul lor de-a ramine acolo. Invenpa acelor pari mari batup in apS ii fiScea s3 viseze pe speculanp. Dar maquisarzii se pneau tari fi refuzau sS piece. Li s-au oferit despa- gubiri. Degeaba! Tfi iubeau satul de scinduri fi trandafiri. Acest incendiu datorat intimpldrii venea la fane
Noi am piecat in sud. Cind ne-am intors, imobilele cu fase etaje ifi afteptau locatarii. Strada Caulaincourt, ca fi alte strSzi din Paris, semSna cu un put. Marea drama a viefii lui Renoir se juca in continuare. La fiecare episod, situatia se inrautajea. Paralizia se intindea prin salturi brufte. De pe о zi pe alta a trecut de la un baston la doua bastoane. Apoi, degetele miinii deformindu-se, a pSrasit bilboquet-u\, dupa care a urmat parasirea baghetei. In 1901, fi-a pus toatS speranta intr-o cura la Aix-les-Bains. Era anul nafterii lui Claude, fratele meu mai mic. Nafterea a avut loc la Essoyes unde eu am ramas cu mama. Gabrielle a fost insarcinatS sa-1 insojeascS pe patron $i s3 vegheze ca el sa urmeze tratamentul. Renoir s-a intors ksin- du-se ?i mai greu pe bastoanele lui, pe care n-avea sa le mai pSra- seasca decit pentru о pereche de cirje. Tn 1904, о adiere de opti- mism 1-a dus la Bourbonne-les-Bains. A fost prima mea calatorie singur cu bicicleta. Aveam zece ani. Eram foarte mindru pedalind in vitezS pe bicicleta nichelata f i aprinzind noaptea lanterna cu acetilenS. Eram atit de fericit de lanterna aceea ca afteptam cu nerabdare seara ca s-o fac sa arda in fafa tatii. El se prefacea ca-mi impartafeste bucuria fi spunea: «Ce frumoasa lanternii!» Mama fi Gabrielle se plingeau din cauza mirosului de usturoi al carburii de calciu. Fusese expediata cu trenul bicicleta in miniatura a lui Claude, in virsta de trei ani, о bicicleta adevarata, care nu era о jucarie de copil. Claude era foarte dibaci fi avea mare succes « facind scama- torii» in fata « celor care se scaldau », toti mai mult sau mai pufin neputinciofi. LSsa ghidonul, statea in picioare pe scaun, pedala inapoi, spre marele necaz al tatii care se temea totdeauna de « acci- dental care deformeaza ori te face numai sa singerezi». Renoir se simtea bine la Bourbonne, care nu era de fel in genul orafelor balneare fi ramasese un sat mare, avind specificul ingra- madirile din estul Franfei, ca un fel de Essoyes, ceva mai oraf. Peretii caselor erau din pietre neregulate, acoperifurile cu olane burgunde. Vacile se plimbau pe strazi. Hotelul Bailor era о clSdire veche cu infafifare frumoasa, parcul adumbrit de copaci marefi. Pe Renoir il cucerisera mai ales cazile stabilimentului.Erau tSiate in marmurd,«o materie care nu e lunecoasa », f i datau de pe vremea doamnei de Sevigne. Buna doamna fusese fi ea la Bourbonne sa-fi ingrijeasca reumatismul. Am vorbit despre aversiunea lui Renoir pentru cazile emailate, « raspunzatoare de atitea capete sparte! » 336
Vai, toate acele atuuri s-au dovedit neindestuldtoare. Si-a terminal cura fdrd sd fi simpt vreo ameliorate. Ameninfarea de-а paraliza complet era paralela cu intensificarea activitdtii sale. Albert Andri, pe care-1 iubea ca pe un fiu ji cate-i ardta aceeaji afecpune, a vorbit deseori de acea inflorire care a coincis cu ptogtesul bolii. Cei care au trait in preajma tatii jtiu cd fiecare etapd a acestei biruinje asupra materiei a fost insoptd de о infringere fizicd, de infepenirea unui mujchi, de un necaz in plus. Acum, cind abia se mai putea deplasa, « dopul» intrezdrea imen- sitatea oceanului care-1 astepta la capatul drumului plin de coti- turi al unei vieti foarte pline. Artizan, in multimea celorlalp arti- zani, el spera sa-$i termine sarcina care i-a fost incredinfatd la construirea acestei imense catedrale, santier etern, care este lumea unde ne e dat sa trdim. A avut norocul sd-ji « adauge micul lui capi- tel ». Era vorba sd se menpna la suprafafa pina la capdt, era vorba sd trdiascd. Cum apdrea toamna, piecam in sud. Eu am fost retras de la Sainte-Croix, unde fusesem nenorocit. Gloria legatd de frumoasa japed se prdbujise in fafa unui neajuns cu care nu ma puteam obijnui. Din punct de vedere material, parintii mei md invdjaserd sd m2 mulpimesc cu pupn. Aja cd patul de la colegiu, hrana, m2 mulpuneau pe deplin. Atitudinea mea eta in contradicpe cu aceea a multor elevi care credeau c2 au maniere alese dac2 gdseau c2 patul e prea tare ji mincarea imposibil de inghipt. Tata, cdruia ii povestisem cu mirate, mi-a spus c2 era о reacpe la s2r2cia min- cdrii de-acas2. Dispretuind fasolea de la Sainte-Croix, ei se con- vingeau c2 acasa nu trdiau decit cu pateu de ficat. « Nu cumva s2-i imip, funded asta e tot un fel de badaranie I » Neplacerea care dis- trugea pentru mine celelalte avantaje eta murdaria closetelor. Erau dezgustdtoare. Colegii mei cei mai rafinap, aceia care iji puneau pomadd in p2r, gaseau asta foarte natural. Ca ji cind insu- jirea unui asemenea loc era aceea de-а fi dezgustator. Eu nici nu indrdzneam sd intru acolo. Md tineam cit puteam ji cind nu mai rezistam m2 duceam noaptea sa ma ujurez pe о peluza, tremurind sd nu fiu surprins. De aceea m-am imbolndvit. Am mdrturisit totul pdrintilor mei care m-au luat acasd. Pasiunea mea pentru japed se cufundase in dezgust. О altd deosebire care md separa de colegii mei era atitudinea lor fa{d de problemele sexuale. Vederea fotografiilor cu femei goale ii cufunda intr-un hai de excitape de neinteles pentru mine. Eu nu jtiam ce sa cred. De cind md ndscu- 337
sem, il vedeam pe tata pictind femei goale, fi pentru mine acea goliciune era о stare foarte naturala. Indiferenfa mea mi-a adus reputafia unui blazat, nemeritatd, pentru faptul ca misterul nu exista pentru mine. Am ftiut de foarte mic cd nu se nasc copiii in varza. Eram de-о uimitoare inocenfd. De la colegiu nu mi-a pdrut rau decit dupa primul meu prieten, Jacques Mortier. Dar aveam sd-1 regasesc in societate fi, mai cu seama, in timpul unei alte federi la Sainte-Croix, mai tirziu, la о virsta cind eram mai otelit fi intr-o perioada cind dosetele erau curafite cum trebuie, fapt despre care tata s-a dus sd se asigure el insufi. Parloarul era о incapere mare, solemna fi intunecatd, unde citeva portrete de preofi pareau sa fifneascd din ectoplasmele negrului sutanelor fi din fondurile de bitum. Duminica, acea incapere se insuflefea de trancaneala mamelor care discutau despre ultima moda. Cind tata venea sa md ia, prezenfa lui parea deplasata in mijlocul celorlalp paring. Vestonul lui de pinza groasa inchis la git, parul pufin prea lung sub pdlaria moale de fetru faceau un contrast ciudat cu gulerele scrobite, cravatele de matase inchisd, mustafile unse fi pantalonii cu dunga impecabild al tafilor normali. In mod instinctiv, grupurile se departau de acel locuitor al altei planete. Tn timp ce-1 sarutam, ma simjeam jenat de privirile mirate ale camarazilor mei. Renoir nu-mi povestise inca despre pafaniile lui cu multimea fi eu nu intelegeam nimic din atitudinea lui. Tntr-o luni, dupd prima ora, in timpul recreate! de la ora 10, un anume Roger s-a apropiat de mine. Era fiul unui mare bacan din carti- erul Operei. Tatal sau avea о vild la Trouville. Culme a « super- ficului» maica-sa fusese operata de apendicita de calre inarele chirurg Doyen. Oameni pe de-а intregul «in pas cu timpul! » Ceilalp bdiep au facut un cere in jurul meu. Roger a scos doi bani din buzunar f i mi i-a intins. « Tine, a spus el, sa-i dai lui taica-tau ca sa se poata tunde. » Ar fi trebuit sa iau cei doi bani f i sa-i mul Jumesc. Parinpi mei imi spuseserd ca nu-i о rufine sa primefti pomana. Dar era prima data cind auzeam о criticd la adresa tatii. Am simfit cum mi se urea singele la cap. Citeva secunde copacii din curte fi chipurile colegilor s-au voalat. Apoi m-am repezit asupra defdi- matorului cu atita furie incit, surprins, de-abia s-a aparat. S-a rostogolit pe jos fi eu continuam sd-1 lovesc. L-am apucat de git fi, fard intervenfia citorva calugari, probabil cd 1-af fi sugrumat. M-am infapfat la judecata directorului de studii care n-a infeles nimic 338
din acea poveste cu parul fi m-a trimis sd m2 odihnesc citeva zile la pdrinpi mei. Ciftigasem totufi ceva. Cind m-am intors, mi-am dat seama cu surprindere ca m3 bucuram de considerapa tuturor. Roger mi-a strins mina. «Trebuia sd spui cd tatdl tau e artist!» Asta 1-a fdcut sa ridd mult pe Renoir cind i-am povestit duminica urmdtoare. Acum injeleg cd acel ris era о renunfare. Viafa il inva- (ase cd dorinfa acelui tinar ucenic de pictor de porfelan de-a trece neobservat n-avea sa ajungd nicicind о realitate. «Pericolul e, imi explica el mai tirziu, cd te indirjef ti. Rif ti sa ajungi un orgolios izolat.» Ca fi cind el nu posedase cea mai bund asigurare contra acelui rise — pasiunea lui pentru fiinjele fi lucrurile din lumea asta. Neinjelegerea nu era numai in pnuta lui. Provenea fi din faptul cd viziunea lui asupra viepi nu era aceeafi ca a celorlalp, fi ca oamenii gbiceau in mod vag existence unei prapastii. Се-ar fi spus parinpi elevilor de la Sainte-Croix daca i-ar fi putut vedea pictura. Ultimele sale opere nu sint inca infelese decit de foarte pupni contemporani. E о constatare care ma bucura fi-mi da senzapa ca el mai e aici, tinar, viu fi, in ciuda dorinfei lui de-a « rdmine la locul sau », cd n-a incetat « sd-1 uimeased pe burghez ! » Dorinta lui «de-а face ca toata lumea» il indemnase sa trimitd о pin- za la Expozipa universala din 1900. «0 sd treacd neobservatd pe linga turnul Eiffel, dar nu voi avea aerul cd vreau sa m3 deosebesc de cei- lalp !» Eu aveam fapte ani fi singurul lucru de care mi-aduc aminte de la acea expozipe este о ascensiune pe faimosul turn cu fratele meu Pierre, Gabrielle fi la Boulangere. Ne-am urcat pina sus. Era frumos. Pierre imi infira monumentele care pdreau cd ni se ofera intr-o cutie de verdeapL Mai erau inca mulp copaci la Paris. Admiram fi trd- geam pina in fundul plaminilor aerul pur al inalpmilor. Totul a mers foarte bine pina cind fratele meu a avut nenorocita idee sd-i amin- teased Boulangerei care privea pietonii jos pe trotuar fi-i compare cu nifte furnici cd noi ii privim de la indlpmea de trei sute de metri. Ea a avut о ameteala fi a strigat: «Trei sute de metri, e prea mult ! Amejesc. .. ametesc I» Imediat am avut impresia cd о irezistibild forfd ma atragea spre vid. M-am agdfat de-о balustrade, am inchis ochii §i am refuzat sd ma mife. A trebuit ca Pierre fi Gabrielle sd md dea jos cu forfa. Mama, ca sd md imbdrbateze, m-a dus sd vdd Ver- cingetorix la Hipodrom : cinci sute de figuranp imbracap in gali fi romani, farje de cavalerie, asediul de la Alesia fi Vercingetorix in- lanpiit sfidindu-1 totufi pe Cezar. Am iefit de acolo bdtdios, gata sa-1 provoc pe primul treedtor care ar fi indraznit sd zimbeasca din cauza 339
buclelor mele rojii. Renoir murea de ris. Ar fi fost insS tare necSjit dac3 ar fi avut un fiu care s2 fie un erou adevSrat. Tot in anul 1900, guvemul Republicii hotarise sa-i acorde Legiu- nea de onoare. Decorapa 1-a supSrat tare. Acceptind, pSrea ca face un pact cu inamicul, ca recunoa^te arta oficiala, Salonul, Belle- Artele, Institutul. Refuzind, facea, ceea ce el ura cel mai mult pe lume, un gest teatral. Arsene Alexandre, scriitorul, care ne frec- venta cu staruinpi, a facut observatia cd acceptarea Legiunii de onoa- re nu-1 facea de loc «oficial» $i ей artiftii care aveau premiul Romei n-o sa-i desebida nici bratele, nici inimile. Renoir mai ezita inca, amintindu-^i de atitudinea prietenilor sdi cu privire la «onoruri» . Cu ani in urmd il pierduse pe Sisley. Cezanne se arata mai degraba impresionat de о decorape «inventata de Napoleon, care nu era un incapabil». Pissarro, intilnit in holul garii Saint-Lazare, s-a amu- zat ?i a spus ca Legiunea de onoare nu mai avea nici о importanta, dat fund c-o avea toata lumea. Mai raminea Monet, tovara^ul anilor grei, prietenul cu care imparpse fasolea $i lintea, care de zeci de ori il im- barbatase pe tinarul Renoir pornit pe panta deznadejdii. In cele din urma, tata a acceptat ?i i-a trimis urmatoarea scrisoare lui Monet: «Dragul meu prieten. M-am Idsat decorat. Te rog s3 crezi c3 nu p-o aduc la cuno^tinta ca sa-p spun daca am dreptate sau nu, ci pentru ca acest capat de panglica sa nu s-ajeze de-а curmezi^ul in vechea noastra prietenie. . . » Apoi, dup3 citeva zile, aceste citeva cuvinte: «Am bagat de seama azi, $i chiar inainte, ca p-am scris о scrisoare stupida. Ma intreb daca pe ip pasa oare ca eu sint decorat sau nu...» La inceputul viepi, tata crezuse ca lucrurile se vor schimba in ziua in care rasplaple ?i medaliile vor fi decernate de noi venip, insu- flepp de spiritul de dreptate liberlate. Acum, ?tia ca coruppa este inerenta puterii, mai rau chiar, stupizenia ! Din departatele mele amintiri, tata a trait departe nu numai de tot ceea ce era oficial, dar ?i de tot ceea ce era organizat. Nu lupta, i?i vira capul in nisip «de a- cord cu strupil, un animal mult mai $iret decit ai fi putut banui dup3 gitul s3u lung ! » Tata admitea existence guvernelor, a companiilor de cai ferate, jurnalele §i Academia de Belle-Arte. Admitea ploaia. Dar, afara de cazul cind ii cadea pe cap, prefera sa uite de existenfa ei, a§a cum uita de reumatism atunci cind nu-1 facea sa urle de durere. El ?tia ca noile asociapi artistice, ca Independenpi, care se datora unei idei a lui Seurat, sau Salonul de Toamna, a carui infiinfare a fost mai inainte de orice un omagiu adus talentului sau, nu-i va ajuta pe tine- rii pictori mai mult decit о facusera Belle-Artele ?i Institutul. Din 340
moment ce exista un comitet fi ni?te discutii ale domnilor cu gulere tari in jurul mesei verzi, Renoir nu mai avea incredere. «§i, in ziua cind vor renunfa la gulerele tari fi vor discuta numai in cdmafiS, vor fi tot atit de neputinciofi. » Pentru tata singurul mod de-а ajuta arta picturii era nu acela de-а discuta, de-а organiza fi de-а rdspldti, ci de~a picta. «§i pentru cei care nu picteazd, de-а cumpdra !» Salonul de Toamnd ii era mai simpatic din cauza numerofilor sdi prieteni tineri care expuneau acolo. Dar nu avea mai multd incredere ca in rest. In 1904, i s-a organizat о retrospective cu toatd opera lui. Succe- sul a fost atit de mare incit a fost el insufi emofionat. Pentru citeva zile a uitat e?ecul curei sale de la Bourbonne-les-Bains. Tn 1905, cind ne-am intors de la Essoyes, о crizd 1-a obligat sd stea in pat mai multe zile. Cind s-a sculat, i-a fost greu sa se tirasca pind la atelier, ii lipsea cdldura bund a soarelui din sud. Totufi, tata nu se putea hotdri sd pardseascd complet Parisul. Rindurile camarazilor sdi din tinerete se rdreau. Pissarro a murit in 1903, Cezanne in 1906. Dar mai erau tinerii, d’Espagnat, Valtat, Bonnard, Vuillard, in spe- cial Albert Andri fi Sofia sa Maleck. Ace^ti oameni minunafi au fost bucuria ultimilor ani ai lui Renoir. Cred chiar cd Albert Andre a fost singurul prieten care 1-a cunoscut bine pe «patron», 1-a injeles pe de-а intregul in timpul perioadei care a precedat fi a urmat instalarii noastre in bulevardul Rochechouart. Tn 1911, mama a hotdrit muta- rea noastrd. In anul care trecuse, tata, simfindu-se mai bine, ne luase pe tofi cu el sd petrecem vara in imprejurimile Miinchen-ului cu prietenii no^tri din familia Thumeyssen. Ameliorarea a fost atit de simfitoare incit s-a intors la cele doud bastoane fi spera sd pdrdseascd pentru totdeauna cirjele. Vai! intors in sud, «reversul medaliei» a fost acela cd a trebuit sd renunfe la mers. Mama i-a cumpdrat un fotoliu pe rotile. M-a luat cu ea la Nisa cind 1-a comandat. Nu era senti- mentaid. Tn ziua aceea insd, in tramvai, lacrimi mari ii curgeau pe obraji. Renoir nu avea sd se mai foloseasca niciodatd de picioarele sale. Apartamentul din bulevardul Rochechouart era la etajul intii. Seara se urea ujor fi puteam sd-1 ducem cite doi pepatul lui portabil. Dupd cum ?tifi, deoarece in acest cadru vi l-am prezentat pe Renoir la inceputul acestei povestiri, atelierul era la acelafi etaj cu aparta- mentul. Tata nu folosea seara decit in ziua sosirii si in cea a plecdrii. Dar, inainte de-а ajunge la anii de nemi^care, trebuie sd dau citeva detalii asupra rdgazului care a precedat cu pufin aceastd incercare. 341
§ederea noastra in Bavaria a fost minunata. Tnchiriasem о cAsufa la Wesling cu vederea spre lac. Intoarcerea la cele doua bastoane ni se рЗгеа simbolul insanato^irii. Renoir ne insofea in plimbarile noas- tre cu barca sau la intilnirile din padure. Mama о luase cu noi pe Ren6e Riviere, care inca nu era maritata, ?i-l invitase pe Paul Cezanne, care n-a putut veni, retinut la Paris de ni?te complicafii sentimen- tale de care voia sa scape inainte de a-i face declaratia de dragoste lui Renee. Fratele meu Pierre era cu noi. Dupa Sainte-Croix, intrase la Conservator, primise un premiu la absolvire ?i era acum un adeva- rat actor, jucind la Odeon sub indrumarea lui Antoine. Tata incer- case sa-1 abata de la acea cariera «unde nu se creeaza decit vint, unde nu ramine nimic, totul e provizoriu... » Dar vocatia fiului s3u mai mare era vadita $i s-a induplecat. I?i pusese chiar Legiunea de onoa- re—la insistence Gabriellei—pentru о intilnire cu Antoine, el insu?i decorat ?i care ar fi putut lua drept о critica absenta panglicii la bu- toniera interlocutorului s3u. Fratele meu Claude avea noua ani, Alexandre, fiul familiei Thur- neyssen, doisprezece, ?i eu aveam ?aisprezece. In grupul nostru mai erau tineri ?i tinere din Miinchen, prieteni de-ai familiei Thumeys- sen. Se facea multa muzicS. Miihlfeld, dirijor cunoscut, ii dadea lec- fii de canto lui Renee ?i mie lecfii de trompeta. El pretindea c3 acest instrument primitiv, cu condifia sa nu fie cu pistoane, constituie cea mai bunS initiere in opera marilor maestri. Ne duceam sS culegem aline, beam here. Renee cinta §i eu fdceam s3 rasune ecoul pAdurii bavareze de zgomotul trompetei mele. Renoir о picta pe doamna Thurneyssen, care era incintatoare, pe Alexandre, frumos ca un pas- tor ?i pe care el 1-a infatijat, de altfel, in chip de pastor si pe domnul Thurneyssen pe care-1 gasea foarte interesant. Din cind in cind Mtihl- feld $i Renee se certau ingrozitor. El era indignat c3 detinatoarea unei asemenea voci e atit de pufin dornicS s-o consacre cultului lui Mozart ?i Bach. Dar Renee prefera lectiilor severe ale dirijorului lungile noas- tre plimbari pe lac. Miihlfeld se facea stacojiu. Renoir pretindea ca intr-o zi о sa explodeze, cu atit mai mult cu cit pentru a se calma in- ghijea numeroase c3ni cu here. Pe vremea aceea nu exista «сапа» mai mica de un litru. Tntr-o zi, dupd о nota falsa, nemaiputind rabda, a vrut s-o bata pe Renee cu arcusul contrabasului. Ea a fugit ?i a c3zut in lac. Nu $tia sa inoate §i profesorul a trebuit sa sara in apa, imbra- cat, ca s-o scoata de-acolo. Inainte de-a se fixa la Cagnes, unde ne a^tepta familia Deconchy, care i?i construise acolo о casa in stil provensal, Renoir a incercat mai 342
multe localitafi din sud. Despre imprejurimile de la Grasse am vor- bit. Am mai locuit fi in central satului Magagnosc, la Cannet fi chiar la Nisa. Amintirile mele despre acele locuinfe sint confuze, pentru ca federile pirinfilor mei acolo au corespuns cu anii vagi ai colegiu- lui. Dar n-af putea spune ci invafatura mea la colegiu n-a fost intre- rapti de frecvente federi acasi. Din cind in cind mi situram fi fu- geam. Ajungeam acasi infometat, plin de praf, dupa ce ficusem dra- mul pe jos. Mama didea din umeri. Tata tragea concluzia ci eram menit si practic о meserie mai degrabi, decit sa fac carieri de inte- lectual. $i medita asupra mijlocului de trai pe care mi-1 hirizea firea mea. $i astfel, in imaginafia lui, am fost rind pe rind fierar, muzician —mama ma obligase sa invit pianul—dentist, timplar pindar, propri- etarul unei risadnite. Tata era contra comerfului, «pentru care trebuie ai talent» , fi contra meseriei de instalator, pentru ca se temea de ex- si ploziile limpii de sudat. Dar f i firi explozii, flacara albastri a limpii, aproape invizibili, il neliniftea. «Efti distrat, pui piciorul in fa- ta ei fi te arzi! » Tata visa о lume unde si pop fi distrat. Amintirile mele din acea vreme sint putine. Boala tatii era un fapt implinit. $i credeam ca lucrurile vor rimine vefnic asa. Dar pentru Renoir nu avea sa fie afa cici, dupa picioare, i s-au deformat bratele fi aftepta cu groazi ziua in care n-o si mai poati tine pensula in mini. Revid gridina de la Cannet, palmierii, portocalii, pe Theodore de Wyzeva fi pe fiica lui, Mimi. Ca printr-o ceafi о deslufesc pe doam- na de Wyzeva, tare bolnavi. Tata care era furios pe « intelectuali », avea о mare prietenie pentru acea familie cu adevirat intelectuali. Wyzeva se niscuse in Polonia. In tinerete, ca si poati trai, diduse lecjii de germani. El nu vorbea limba dar era о ocazie ca s-o invete. Apoi a ajuns secretarul unui episcop in partibus1, important perso- naj in serviciul diplomatic al Vaticanului. Foarte cucernic, Wyzeva nu era de acord cu realismul, uneori destul de pufin creftinesc, al stipinului siu. «Dar, monseniore, vi asigur ca Dumnezeu existi!» i-a spus el intr-o zi, ca rispuns la о reflecfie de un materialism pe care-1 socotea excesiv f i fals. A scris in 1886 un articol despre Seurat, punindu-1 in gardi contra introducerii datelor ftiinfifice in domeniul artei. Renoir admira mai ales traducerea Legendei aurite de Jacques de Voragine. Tata spunea: « Nu cunosc pe nimeni care sa serie in francezi intr-un mod atit de plicut ca Wyzeva ». Mimi era mai mare decit mine f i mi impresiona. Cind apirea ea, alergam si-mi spil miinile 1 Care este numai onorific. 343
?i citeodatd ma ?i pieptdnam chiar. Eram indrdgostit de ea in secret. Amintirile mele din Magagnosc se limiteazd la marele meu prieten Aussel, care avea о trdsurd pe trei roate, ?i la prima mea figard, pe care mi-a dat-o un alt prieten, ?i care m-a fdcut sd vomit. Dialogul care a precedat experienta asta mi-e foarte dar in minte. « Fumezi? — Tigdri de socolatd ! — E?ti un timpit. Uite, о sd-fi fac eu una !» Acest vechi fumator trebuie sd fi avut opt ani. Cea mai potrivitd climd pentru tata era aceea din Menton. Muntele protejeazd ora?ul ca un paravan. In acea sera naturala, avea senzafia cd-?i « coace reumatismul la soare». Dar, inainte de primul razboi mondial, acest ordjel, tocmai din cauza acelei calduri bune, era plin de englezi tuberculo?i. §tiu cd lui Renoir nu-i pldceau turi?tii. Pe turi?tii bolnavi ii suporta ?i mai pufin. Afara de Bourbonne-les-Bains, un vestigiu al secolului al XVlI-lea, numai gindul la ora?ele balneare il cufunda intr-o tris- tete nemdrginita. Mi-aduc aminte de incercarea de-а sta la Vichy. Cdsca tot timpul ?i nici mdcar nu ?i-a deschis cutia de culori. Mama a fost nevoitd sd organizeze plecarea familiei in cel mai scurt timp. Aveam ma?ind ?i ne-am putut duce sd dormim la Moulins. « Oriunde, a spus Renoir, numai sd nu vad pavilionul muzicii.» Din fericire pentru Menton, medicii au descoperit de atunci incoace muntele. Acea pldcutd ingrdmadire a pierdut bolnavii, a pastrat soarele bun ?i astazi este unui dintre cartierele privilegiate ale acelui ora? enorm care se va intinde in curind din Marsilia pind in Calabria. Cind am inceput sd frecventdm cu staruinfa sudul, era neindo- ielnic cd acea yard a fdgdduintei avea sd ajungd Coney- Island-ul Europe!. Satele de pescari erau neschimbate ?i locuitorii traiau acolo chiar din vinzarea sardelelor ?i anchois-ului. Renoir bdnuia peri- со lui. « Parizianul e о fiinfa minunata la bancul lui de lucru din faubourg Saint-Antoine. 0 datd ie?it din Paris, stricd totul!» Tata descoperea semnele prevestitoare ale catastrofei; de pilda, abandonarea bucdtdriei regionale in marile hoteluri. Entuziasmul parizienilor pentru uleiul de masline, pentru bouillabesse-a, aricii de mare, iahnia de morun era relativ nou. Cind eram mic, toata lumea se mira cd mincam ca in sud. Am spus pe undeva cd Renoir credea ca pictura e mai frumoasa in tara in care a fost fdcutd. La fel judeca ?i pentru modul de-а trdi in general ?i pentru acela de-a se hrdni, in special. Era de acord cu meridionalii care vara inchideau obloanele, expunindu-se la soare numai bine protejati de pdldrii 344
groase, ba chiar de umbrele, ?i care pun usturoi in fiecare mincare « ca si distrugl viermii!... » In sud, facea el ca ei, fiind gata s3 se poarte ca un parizian atunci cind se intorcea in Montmartre. « §i mai ales s3 nu puneti ulei de mSsline in salata I » recomandau turi^tii chelnerilor de la restaurant. AstSzi micile « mas »-uri cu olane romane au fost inlocuite de imobile din beton armat ?i vechea гпоагй din vale este local de noapte. Cagnes, pe vremea cind trSia tata, era un admirabil sat de farani care prosperau. Pe dealuri se etajau livezile de maslini ?i portocali. Florile portocalilor erau vindute parfumeriilor din Grasse. Pe lingS asta, fiecare avea gradina lui de legume, gainile ?i iepurii lui. Familiile Inards, Portanier, Estable erau in fruntea tuturor. Nu existau impozite, viata nu era inca scumpa; se descurcau cu pufinul pe care-1 mo^teneau de la parinfii lor. Inca nu fusesera nevoifi s5-?i vindS casa din partea de sus de la Cagnes « arti§tilor » sau proprietatea de pe deal pensionarilor bogafi. Mergeau de la un deal la altul, cocofati pe mSgaru^, de loc grabifi, neobosind nici animalele, nici pSmintul, nici oamenii. Tata se simfea bine cu ei, cici nu se prea interesau de pictura lui ?i el se mulfumea sa-i felicite pentru ей recolta fusese bund. Resursele locale erau destul de variate. Vinul de pe unele dealuri era (SrSnesc dar excelent $i pescarii napolitani din Cros-de-Cagnes aduceau in plasele lor mici sardele argintii, despre care tata spunea ей sint « cele mai bune din lume ». Nevestele lor le ейгаи, in cojuri plate a^ezate pe cap intr-un echilibru perfect, atragind clienfii prin strigfitul lor: « La pei, la pei I.. .» Unele dintre ele i-au pozat lui Renoir. Ceea ce il bucura indeosebi la Cagnes era faptul ca acolo nu eram « cu nasul pe munte ». Tata adora munfii dar de la distant- « Munfii trebuie ей Гйттй ceea ce i-a facut Dumnezeu, un fundal ca la Giorgione!» Adesea, mi-a spus ей nu vazuse nimic mai frumos pe lume decit valea riulejului Cagne, cind, dincolo de trestiile de la care le vine numele locurilor acelora, ghiceai a^ezarea Baou din Saint-Jeanet. Cagnes рйгеа сй-l a^teaptS pe Renoir ?i el 1-a adoptat, a$a cum te daruie^ti unei fete pe care ai visat-o toata viata ;i pe care о descoperi la u$a ta dup3 ce ai strSbatut lumea intreagS. Povestea lui Renoir ?i a localitSfii Cagnes este о poveste de dragoste, 1йгй incidente, ca toate pove^tile lui Renoir. 345
Dintre diferitele case in care am Idcuit, afara de Collettes bineinteles, mi-aduc aminte mai ales de posts. Era chiar biroul poftei fi imprejurimile clddirii erau animate de plecarile fi sosirile celor care veneau sd cumpere un timbru sau sd dea о telegrama; tot atitea ocazii de-а spune un bund-ziua grdbit mamii sau Gabriellei, sau chiar citeva pdreri asupra vremii frumoase tatii care picta pe terasa, cu fapca cu urechelnife bine trasa pe craniul chel fi cu un fal de lind pe umeri. Pofta era о cladire mare pe coasta orafului, acolo unde strada principals incepe sa urce de-а binelea fi ajunge о scard din pietricele de mare. Catirii ifi agdjau copitele indemi- natice de acele trepte fi carau sus pina la casa comunald merindele strinse de pe coline. Ca peste tot in Mediterana, cimpul e in afara meterezelor, dar seara oamenii se intorc in sat. Erau pupne ramd- fifele meterezelor la Cagnes, dar spiritul civic al latinilor era nein- tinat acolo. Oamenii din nord fi vacile lor bune de lapte locuiesc in ferme risipite. Meridionalii fi caprele lor nervoase locuiesc in caseapropiate unele de altele. Seara, oamenii se adund sub platanii din piajd fi stau de vorba. Au pdstrat Agora. Sint nifte oameni civilizati! La postd, ne aflam in incinta cetdtii fi datorita funcpei foarte utile a acelei dadiri aveam mica noastrd AgorS la domiciliu. Pofta era impdrptd in trei pdrp, pofta propriu-zisd cu apartamen- tul funcponarului, domnul Raybaud, apartamentul lui Ferdinand Isnard, proprietarul, fi locuinfa noastra, care era situatd in celd- lalt capSt al curpi de intrare fi dddea spre un cimp de portocali coborind in trepte pind la drumul spre Vence. Mai incolo, rSmS- fitele meterezelor se agdjau de marginile satului. Casele fifneau din gradinitele lor fi erau incununate de vechea biserica cu do- potele suspendate in clopotnifa lor de her. De ia noi nu se vedea castelul. Se vorbea mult despre doamna Car bond, о rusoaicd excentricd care seapucase sa-1 restaureze. Mai multe sute de ani servise drept staul fi addpost pentru uneltele pompierilor. Acum, pofta din Cagnes s-a mutat fi s-a instalat intr-o dddire mare, modems, in concordats cu marea important^ a orafului. Nu mai sint cimpuri cu portocali. Tn schimb, pop sS-р franchezi scrisorile cu timbre avind pe ele efigia lui Renoir. Tata imi spunea adesea: « Numai atunci cind nu mai ai dinp, pop sd-p cumperi cele mai grozave biftecuri». Cind era destul de cald afarS, Baptistin inhdma calul lui blind la trdsurd fi-1 ducea pe tata sd picteze pe cimp. Cind era frig, se fdcea un foe mare in femineul din salon, transformat in atelier. 346
Baptistin, a cSrui ocupafie adevarata era aceea de vizitiu — pe atunci trSsurile din sud erau nifte calefti avind in chip de ornament о umbrela de soare din pinzS — a parSsit bucuros afteptatul calS- torilor la gard fi a ajuns la noi om la toate. Il ducea pe Renoir cu fotoliul lui pe rotile, il ajuta sd urce fi sd coboare din trasura, taia lemnele fi avea grijd de temperatura din salon. Facea fi piafa fi repara mobilele stricate. Despre el vorbea la persoana a treia, folosind pentru a se numi expresia «barbatul dsta». De pilda anunta: « Bdrbatul dsta se duce la piatd. .. bdrbatul dsta se duce sa-fi panseze calul.. . barbatul dsta e pufin bolnav». Tn graiul de la Cagnes, adjectivul bolnav e aplicat unei foarte ufoare indispozitii. Atunci cind e ceva grav, efti «obosit». Cind efti «foarte obosit» inseamna cd n ai s-o mai duci pina miine. Baptistin era un bdrbat frumos, mic dar bine proportional, cu о mustafa cuceritoare. Succesele lui la femei erau numeroase, spre marea bucurie a sofiei sale legitime care avea multe necazuri cu copiii ei fi care spunea: « Cei pe care-i face celorlalte, nu mi-i face mie! » Totufi, pericolul de-а putea fi mobilizat in Maroc, ca rezervist, a convins-o pe soafa lui sa mai adauge inca un copil familiei. Noul venit a completat numarul necesar pentru ca« barbatul dsta» sd fie scutit de serviciul militar fi astfel s-a putut ocupa de noi in continuare. Mai tirziu, cind mama a cumparat о mafina, 1-a pus sa invete sa conduct si Baptistin a ajuns foferul nostru. $i-a ales о uniformd foarte cdlduroasd la Thierry f i Sigrand, « ca sd urce la Paris. E un frigulef al naibii acolo sus ! » Nu ne-a pdrdsit decit atunci cind, о datd cu virsta inaintata, drumul de la casa lui pind la a noastrd i s-a pdrut prea lung. Picioarele i se ingreunau. « Ca sd traversezi cimpia asta mare », ii spunea el tatii, aratindu-i jumatatea de kilometru din fifia de drum pe sub platanii cei mari. §i un gest convingator exprima oboseala aceea adincd a celor care munciserd toata viafa fi incepea sd li se para cd fine cam prea mult. Amintirea federii noastre la pofta nu poate fi despdrtita de aceea a lui Ferdinand Isnard, proprietarul apartamentului. T1 iubeam mult pe Baptistin; cei din familia Raybaud erau cei mai buni vecini pe care ii aveam; un alt vecin, consulul, a fost un prieten foarte drag. §tia sd-i tind de urit tatii fdrd sd-1 oboseascd, ii povestea despre Brazilia unde locuise multa vreme. Familia Deconchy venea adesea la poftd fi vizita lor il incinta pe Renoir. Numerofi prieteni de la Nisa sau de la Paris apdreau pe neafteptate, intre- 347
rupind monotonia existence! noastre. Dar cea mai mare pldcere a lui Renoir, a mamii ?i a noastrd a tuturor era atunci cind sosea dimineata la noi Dinan — a?a ii spunea toatd lumea proprieta- rului nostru. Era mare, gras, cu fa(a rotundd ?i plind de cute, ca ?i cind ar fi ris tot timpul, tdiatd de-о mustafd mare, castanie. Pdrdsise meseria de bucatar, dupd glorioasa carierd la Savoy de la Londra, in tovdrdjia lui Escoffier. Agonisise bani ?i era foarte hotdrit sd-?i sfirseascd zilele fdrd sd facd nimic. Ca toti cei care nu lucreazd, avea multiple ocupafii. Se ducea sd-?i vadd mdslinii de pe deal, uda grddina de zarzavaturi, dadea de mincare gdinilor ?i iepurilor, facea curdtenie el singur in apartamentul pe care-1 ocupa cu bd- trinul sdu tatS, poredit « Picior de lemn» ?i care, paralizat pe jumatate din cauza virstei inaintate, nu mai ie?ea aproape de loc. Numele de Picior de lemn data, se pare, de la rdzboiul din 1870 ?i i se trdgea de la teama de-a nu fi mobilizat care-1 apucase atunci. Se pare ей i-ar fi spus nevesti-si: « E?ti trimis la atac impotriva prusacilor! Ei, mai pufin timpiti decit noi, stau in pddure. §i, cind e?ti in bdtaia pujtii, trag in tine cu gloanfe ?i-ti iau un picior. $i tu porfi toatd viafa ta un picior de lemn !» Cind Dinan se ducea la cimp, lua totdeauna cu el un co? ?i-o pu?ca. Tata ii spunea: « Ei, Dinan, te duci la vindtoare? —Nu, raspundea el, md due dupd iarbd pentru iepuri! — §i pu?ca ? — Nu se ?tie niciodatd la ce-i bund I» Din cind in cind cumpdra cite un iepure de crescdtorie sau sturzi de la vreun braconier ?i sosea tare mindru. « Domnule Renoir, v-am fdcut un ostropel de iepure pe cinste» sau: «Vd plac sturzii cu verdefuri? —Afi avut noroc la vindtoare ? » intreba tata intrerupind pictatul. Dinan mdrturisea originea vinatului. I-ar fi pldcut atit de mult sd fie vindtor I Numai cd in momentul cind trebuia sd tragd, i se fdcea mild de acele mici vietdfi. §ovdia ?i nu le mai nimerea I Renoir ar fi fost tare nenorocit dacd 1-ar h intrerupt altcineva. Dacd о fdcea Dinan, era о placere pentru el. « Cu ceilalfi, totul se duce dracului, cu el, totul imi rdmine in cap, ba chiar se simplified.» Aceeaji senzafie de siguranfd о avea cu Gabrielle, cu mama, cu Albert Andre ?i poate cu la Boulang^re. Cu copiii lui nu. Tntre- barile noastre erau fdrd indoiald prea nea?teptate ?i formulate pe un ton de nelini?te care il tulbura. Incetui cu incetui, Dinan i?i neglija cimpul ?i pe bdtrinul sdu tatd ?i-?i petrecea tot timpul cu al meu. Lua informafii de la 348
Gabrielle ?i de la mama ca sd ?tie ce i-ar putea face pldcere. « Nu credefi ей patronului i-ar pldcea о friptard provensald?» Cind vorbea despre el, spunea « patronul» ca Gabrielle §i ca pictorii. Cind i se adresa lui, zicea «domnule Renoir». Mama, care ii spunea sofului ei tot « Renoir», ca atunci cind fdcuse cuno^tinfd cu el in Idptaria din rue Saint-Georges, era «patroana». Friptarica lui Dinan se indbu^ea doud zile. «Trebuie sd se topeased in gura, altfel de ce s-o mai faci inabu^itd?» Nu folosea niciodata rejetele lui de mare buedtar. « Bune pentru client» de la Savoyl Afara de prinful de Galles! Cu el se schimba treaba! Tntr-o zi i-am fdcut iahnie de morun! » Nu ie?ea din retetele pe care le $tia de la parinfi, $i buedtaria lui era autentic cagnesa. Mama a invafat mult de la dinsul ?i sotia mea a pastrat unele dintre retetele sale. Dinan a fost, pentru educafia culinara a familiei, inifiatorul tradifiilor meridionale. Un lucru care-1 amuza pe Renoir era faptul cd omul acela blind pind la slabiciune, de cum se afla in fa(a cuptorului, ajungea dictator. Toatd lumea era mobilizata: Gabri- elle curdta cartofii, bucatareasa curdfa pe^tele ?i eu aveam grijd de foe. Un adevdrat virtej. Ordinele lui scurte ?i precise provocau о aefiune imediatd. Mustafa, in loc sd-i cada u?or, ca de obicei, se ridica in sus. Cind era gata, era din nou blindul Dinan. La masd, se a$eza in dreapta patronului ca sd-i aleagd bucdtile. Cind i-a murit tatal, dupd obiceiul locului, a invitat toate rudele $i tofi prietenii la о masd mare. Mortal zdcea in camera care era aldtari de sufragerie. Femeile vegheau ?i se rugau la pilpiirile lumindrilor. Dinan, care finuse sd gdteased el insu^i mincarea pentru musafirii care avuseserd bundvoinfa sd vind sd-?i ia rdmas bun de la tatal sau, era sfir^it. Lacrimi mari ii curgeau pe obraz: frumoasa lui mustafd atirna in chip jalnic. Din cind in cind, se ducea sd ingenuncheze lingd sdrmanul Picior de lemn ?i hohote mari de plins ii zdruncinau tot trupul. Apoi i?i amintea de indato- ririle sale de gazda fafd de musafiri ?i trecea din nou in sufragerie. « Nu mincafi nimic !... Nu befi nimic !... » Prietenii il Idudau pentru masd. «Puiul dsta vindtoresc e grozav... Cred cd nicio- datd nu 1-ai fdcut mai bun !... $i vini^orul dsta... e din via ta de pe drumul spre Colle?... » Fericit cd-i vede mulfumifi, se a$eza §i minca. « Nu-i rdu puiul!» Un vdr spunea una bund 91 toatd lumea petrecea $i Dinan cu ei. Risul lui era tot a?a cum fusesera ji hohotele de plins. Dintr-o datd i?i aducea aminte de taied-su. Un geamdt inlocuia risul ?i alerga sd ingenuncheze la capatiiul 349
lui Picior de lemn. Renoir nu asista la vegherea aceea, nu i-o ingSduia starea sSnatSfii. Mama fusese retinutS la Paris. Gabrielle s-a dus s3 dea ajutor fi a fost poftitS la masS. $i ea a fost aceea care i-a descris patronului tristetea lui Dinan. Povestirea i-a sporit fi mai mult tatii stima fi afecfiunea pentru prietenul nostru. « Tfi plinge pSrintele a?a cum ar fi facut-o un grec din antichitate. » Renoir pictase de mai multe ori intr-o proprietate situate pe dealul care se inalfa de partea cealaltS a riului Cagne. Locul il incinta din cauza maslinilor frumosi fi a micujei ferme pSrind ca face parte din peisaj. Se numea «les Collettes ». Casa era locuita de un faran italian, Paul Canova, de batrina lui mama Catherine fi catirul Litchou. Paul Canova era celibatar. Maic3-sa il iubea cu patima fi le ameninta cu groaznice rSzbunSri pe fetele care fi-ar fi fdcut planuri cu el. Ca sa se consoleze, in fiecare simbata, Paul se ducea sa bea vin cu alfi piemontezi ?i cinta in acele coruri de munte atit de impresionante, inalfindu-se in noapte ca ni?te invocatii. Cind « damigeana » se golea, se jucau de-а bStaia. Apoi se intorcea datinindu-se la Collettes, unde maica-sa il a^tepta cu о bita ?i-l batea. Prietenii nu-1 insofeau decit pina la о distanfa respectuoasa de casa, temindu-se de bita batrinei fi de blestemele ei. Paul era foarte bun, mic, gras, mustacios ?i curat. Cum nu prea era multa apa la Collettes, el cobora sa se spele in Cagne. Catherine nu se spala niciodatS. Ea cunojtea insufirile buruienilor ?i tSmaduia ranile pline de puroi cu pinze de paianjen. Mai tirziu aveam sa aflu cS acele curse de prins mu?te confin penicilinS. Pe vremea aceea, mama, care eraadepta spSlatului cu apa multa, imi recomanda sa nu m2 due la batrina Catherine sa ma ingrijeasca, daca m-as fi ranit. Intr-o dimineafa, Paul Canova a venit sa-1 caute pe tata. Un negustor bogat din Nisa avea s& cumpere les Collettes, s& taie copacii fi sa instaleze la fermS un grSdinar priceput in cultura garoafelor. Catherine locuia acolo de vreo patruzeci de ani. Se credea acasS acolo fi spera s3 moara acolo. S-o alungi, ar fi fost о lovitura groaznicM pentru ea. De altfel, spusese ca avea intenfia sa se baricadeze fi sa susfina un adevarat asediu. Oare Paul n-avea pu?ca «de bun chilibru»? FScuse rSzboiul in Etiopia impotriva lui Menelik. 0 s2 omoare unui sau doi jandarmi fi ceilalfi n-au s3 mai indrazneascS s-o atingS pe maicS-sa. Tn timp ce asculta povestea asta, tata privea mSslinii. Cei de la Collettes sint dintre cei mai frumofi din lume. Cinci secole de 350
existenfS, de furtuni $i de uscMciune, de vijelii, de geruri, de curapre a ramurilor p de ksare in pdrasire i-au facut s3 aiba cele mai neaj- teptate forme. Unele trunchiuri semSnau cu ni?te divinitap barbate. Crengile se rAsucesc, se inlanfuie in ni?te motive pe care decora- torul cel mai indraznef n-ar indrazni sa le conceapd. Spre deose- bire de mSslinii din regiunea Aix, mici p cu virfurile retezate pentru inlesnirea recoltei, acejtia au crescut in libertate p se inalpl mindri spre cer. Sint copaci foarte inalp, de-о rard mdrepe p de-о fragilitate diafanS. Frunzijul lor argintat raspinde^te о umbra subtila. Nu este un contrast violent intre umbra p lumina aceea. Ii datorSm lui Francisc I, care a cerut soldaplor lui sa-i planteze, ca s3 aiba ce lucra in timpul unui ragaz dintre razboaiele purtate impotriva lui Carol Quintul. Prietenul nostru Benigni, pe care-1 interesa istoria locala, pretindea chiar ca doi sau trei din acei maslini fusesera plantap mai inainte ?i se apropiau de о mie de ani. Tata s-a urcat foarte repede in trasura lui Baptistin. Nu putea suporta gindul de a-i vedea pe acei aristocrap prefacup in inele pentru ?ervete cu inscrippa «amintire de la Nisa». A intrerupt partida de cSrp dintre mama p Dinan ?i 1-a trimis imediat s-o vads pe doamna Armand, proprietareasa de la Collettes. Era о femeie incintatoare care, ca ?i celelalte, era departs de necesitSfile vietii moderne. A fost foarte fericita sa-?i vada pamintull incaput pe miinile noastre. « Cel pupn pe a?tia ii cunoajtem ! » Si a?a a cumparat tata les Collettes. Pe el nu-1 incinta chiar atit de mult. Se sfir^ise cu animapa de la po$ta, cu trancanelile cumetrelor, cu salutul celor care cumparau timbre, cu vizita lui Dinan in papuci, cu toatd viafa celorlalp, a carei savoare о sorbea, ji-i aducea aminte ca face parte dintr-o lume care traiejte. Pina atunci, cind prietenii sai ii Mudau izolarea casei lor, tata se veselea grozav. «Ceea ce e minunat in vila noastra, explicau ei radio§i, e ca nu vedem pe nimeni. Peste tot numai copaci, nu-i nici о casa.» Renoir rSspundea: «De ce n-ai locui intr-un cimitir. Chiar ?i acolo ai primi vizite ». Repeta adesea vorba lui Montesquieu: « Omul e un an mai sociabil! » La sfir^itul viepi, mi-a cerut de mai multe ori sa recitesc propozipa complete: « ... Tn aceste condipi, mi se pare ca francezul e mult mai om decit un altul, e omul prin excelenfa; c2ci el pare facut numai pentru societate». Mama a facut in a$a fel ca sociabilitatea lui Renoir s3 nu sufere la Collettes. Casa, pe care a construit-o in fata micufei ferme de 351
care nu s-a atins, era destul de mare ca sa poatd primi numerofi prieteni. Rasolul de simbdtd seard a fost reluat ca la Chateau des Brouillards, numai cd Riviere, Vollard, familia Durand-Ruel, prieteni noi ca Maurice Gangnat, copiii prietenilor dispdrufi ca Marie fi Pierre Lestringuez fdceatr cincisprezece ore cu trenul in loc sd urce pe jos colina din Montmartre. Dar ceea ce a ajutat-o cel mai mult pe mama sa menfind in jurul lui Renoir о activitate care ii era necesard a fost faptul ей ea ramdsese fSrancS pind in virful unghiilor. Mdslinii au fost ingrijifi, arafi, irigati, tunfi numai atit cit permitea buna lor stare, nu prea mult pentru ca patronul sd nu sufere din cauza mutildrii lor. Portocalii au fost ingrdfati. Mama a plantat sute de mandarini, doud fifii de vie. A cultivat legume, a construit un cotef fi s-a ocupat de cresterea pdsarilor. Pentru toate acestea a fost nevoie de mind de lucru. Cind infloreau portocalii, veneau fete tinere sd ajute la culesul recoltei. Era un neincetat du-te-vino, se umbla pe edrdri, se auzeau risete f i cintece. Animafia aceea era la fel cu cea de la pofta. Renoir era incintat. Cind se culegeau maslinele, aceleafi fete se inarmau cu prdjini lungi fi fdeeau sd cadd mdslinele pe nifte covil- tire mari, afternute pe pdmint. Atunci cind se umplea о edrujd, piecam cu Paul fi cu Litchou. Moara era pe malul riului Beal, un afluent al riului Cagne. Era о moard de apd tare veche, toatd din pietre imense tdiate cu ciocanul in munte. Plopii ei cenufii ii pldceau lui Renoir, о apdrau de razele soarelui. Era rdcoare acolo fi mirosul mdslinelor strivite md ineca. Afteptarea era lungd. Untdelemnul de mdsline, inainte de a fi comestibil, trebuie sd treacd prin mai multe operafii. In sfirfit, puteam umple un ulcior. Acest prim untdelemn este cu mult mai bun. Acolo este numit « floarea ». Mi-aduc aminte de culoarea galben-pai fi de transpa- rent lui. Mi-aduc aminte fi de ulciorul din pdmint de Biot, lustruit cu oxid de cupru. Tatii ii pldcea sd le picteze. Ne intorceam la Collettes in galopul lui Litchou care pdrea sd inteleagd urgent situafiei. Tata pusese sd se facd focul fi ne aftepta in sufragerie. Puneam repede la prdjit о felie de piine, tumam untdelemn pe piinea caldd incd, pufind sare fi i-o dddeam lui Renoir, ca sa aibd pldcerea de-а fi el cel dintii care sd guste din primul untdelemn. ♦ Un ospdj: pentru zei», spunea el, in timp ce noi, la rindul nostru, gustam piinea parfumatd. Se pare cd diversele locuri pe unde a stat Renoir, incd din copildrie, au corespuns evolufiei geniului sdu. Les Collettes au fost cadrul 352
perfect al ultimei perioade. Acolo a avut chiar puterea, in ciuda sanStapi sale, sa facS sculpturS. «Sub asemenea soare ai chef sa vezi Venere din marmura sau de bronz fi^nind din frunzi?.» Sculptorul Guino, apoi Gimond au fost colaboratorii sSi. Extras dintr-o scrisoare de-а lui Renoir ditre Georges Riviere, pupn dupS instalarea la Collettes. ... Tocmai am primit scrisoarea ta $t sint fericit ей Renee a avut succes___(era vorba de un concurs de canto)... dar sint foarte mihnit din cauza pierderii lui Tolstoi. In sfirfit, a murit $i ndtdrdul dsta bdtrin. Ce de strazi, ce de pie(e fi de statui о sd aibd ! Norocul lui! Al tdu, RENOIR Tata nu-fi punea niciodata prenumele cind iscalea scrisorile cStre prietenii intimi. Intre ei i?i spuneau pe numele de familie. $tim ca mama pastrase acest obicei. Tn contrast cu aceastS scrisoare am sa transcriu faimoasa prefafa de la cartea lui Cennino Cennini. Renoir a scris-o la cererea priete- nului sSu, pictorul Mottez, care se ocupase de reeditarea traducerii acestei lucrari facutS de tatal sSu, pictor ?i elev al lui Ingres. Eu situez discupile dintre Renoir ji Mottez privitoare la prefatS in jurul anului 1910. Cennino Cennini, nascut in Toscana in 1360, este singurul artist din Quattrocento de la care ne-a rSmas un tratat de picturS, din care ne putem face о idee precisa nu numai despre tehnica, ci ?i despre viata artijtilor din acea vreme. Renoir era tare plictisit, cSci de«i admira metodele lui Cennini, $tia prea bine ca acele metode aplicate astazi de cStre arti^ti cu un spirit deosebit nu mai puteau da nimic. El voia sS-i faca placere lui Mottez §i, in acela^i timp, sa nu spunS nimic care sS fi fost impotriva convingerilor sale adinci. VS redau cele mai caracteristice pasaje: DragS Domnule Mottez, Intenpa de-а reedita traducerea fScuta de tatSl dumneavoastrS la cartea lui Cennino Cennini iji gSse?te rapunea in pietatea filialS, in dorinta de-а aduce un meritat omagiu unuia dintre arti^tii cei mai cinstiti ?i cei mai talentap ai secolului trecut. Ar fi destul pentru a vS aduce mulpimiri. Dar reeditarea acestui tratat despre picturS ip are insemnatatea ei mai generala p vine chiar la momentul oportun, condipe esenpak pentru a reup. 853
Atitea descoperiri minunate au fost fdcute de-о sutd de ani incoace incit oamenii ametiti par a fi uitat cd au mai trdit fi alpi inaintea lor. E bine, cred eu, sd le amintim uneori ca au avut stramofi pe care nu trebuie sd-i disprepiiasca. Publicarea lucrdrii contribuie la aceastd sarcina. ... Desigur, vor exista totdeauna artifti de valoarea unui Ingres fi a unui Corot, afa cum au existat artifti de valoarea unui Rafael sau Titian, dar aceftia sint fiinfe exceptionale, pentru care nu ai putea avea pretentia de-a serie un tratat de pictura. Tinerii artifti care ifi vor da osteneala sd citeascd cartea in care Cennini a povestit felul de viata al contemporanilor sdi se vor putea convinge cd aceia nu aveau cu totii geniu, dar rdmineau totdeauna nifte lucratori minunap. Or, singurul scop pe care fi-1 propunea Cennini era acela de-a face artizani buni, tatdl dumneavoastra il intelesese bine. ... Imi inebipui cd artistul care visa sd redea frescei locul de altadata a avut о mare bucurie la traducerea carpi lui Cennino. A gdsit in ea curajul de a persevera in incercarea de primenire, fdrd a se sinchisi de necazurile pe care i le pregatea. Tatdl dumneavoastra, care ar fi putut spune ca fi poetul cd a sosit prea tirziu intr-o lume prea bdtrind, a fost victima unei iluzii generoase. El a crezut cd era posibil sd refaci ceea ce, cu mai multe secole inainte de cel in care traim, realizaserd alpi. Nu ignora cd marile ansambluri decorative ale maeftrilor italieni nu sint opera unui singur om, ci aceea a colectivitdpi unui atelier pe care-1 insufletea geniul maestrului fi spera sd vadd renascind о asemenea colaborare pentru a da nastere la noi capodopere. Mediul in care trdia tatdl dumneavoastrd ii intrepnea visul. Intr-adevar, el fdcea parte din acea falanga de tineri artifti care lucrau in umbra lui Ingres fi al edrui grup frdtesc avea numai aparenta atelierilor din Renaftere, caci nu pop trdi in afara timpului tau, fi vremea noastra nu se preteazd la reconstituirea unor asemenea cenacluri. ... Meseria asta pe care noi n-o cunoaf tern niciodata pe de-a intregul, pentru cd nimeni nu ne mai poate invata de cind ne-am dezbarat de tradipi... Or, meseria de pictor al Renafterii italiene era aceeafi ca fi a inaintafilor din toate timpurile. Dacd grecii ar fi Idsat un tratat de picturd, putep sd ftp sigur cd ar fi fost identic cu acela al lui Cennino. 354
Intreaga picturd, incepind cu aceea din Pompei, facuta de artiftii greci, ( romanii, flecari fi hop, fdrd indoiala cd n-ar fi lasat nimic fara grecii pe care i-au invins, dar pe care n-au fost in stare sa-i imite) pina la aceea a lui Corot, trecind pe la Poussin, pare a fi fost executata de aceeafi paletd. Altddatd, aceasta maniera de-a picta о invajau top elevii de la maestrul lor. Geniul, daca aveau cumva, fdcea restul. ... Ucenicia aspra impusa tinerilor pictori nu i-a impiedicat niciodata de-a fi originali. Rafael, harnicul ucenic al lui Perugino, a ajuns totufi divinul Rafael. Dar, pentru a explica valoarea generals a artei vechi, trebuie sd ne amintim cd, mai presus de invatamintele maestrului primite cu supunere, mai era fi altceva, dispdrut astazi, care umplea sufletul contemporanilor lui Cennino, era sentimentul religios, cea mai fecundd sursa de inspirape. latd ce confera tuturor acelor opere un dublu caracter de noblefe fi de candoare, fi le ferefte de ridicol ^i de exces. Conceppa asupra divinitapi a implicat totdeauna la popoarele superioare ideea de ordine, de ierarhie fi de tradipe. lar daca admitem ca oamenii au conceput societatea cereasca dupa chipul societdpi de pe pdmint, e fi mai adevarat cd acea organizare divina a avut la rindul ei о influents considerabila asupra spiritelor fi le-a conditional idealul. ... Daca creftinismul ar fi triumfat in forma lui primitive, noi n-am fi avut nici catedrale frumoase, nici sculpturi, nici picturi. Din fericire, zeii egipteni fi cei greci nu erau morp cu topi, ei au salvat frumusetea, introducindu-se in noua religie. ...Trebuie sa notdm totufi ca о data cu sentimentul religios fi alte cauze ifi aduceau contribupa pentru a conferi artizanului de demult calitdple care il fac inegalabil. De pilda, acea regula care cerea ca un obiect sd fie executat in intregime de acelafi lucrator. Numai atunci, putea sa-fi imprime din plin personalitatea in lucrare fi sa se intereseze de ea pentru ca el о fdcea in intregime. Greutaple pe care era obligat sd le biruie, bunul-gust pe care voia sa-l arafe ii ascuteau mintea fi reufita il umplea de bucurie. Acel interes, acea imboldire a inteligentei pe care le dovedeau artizanii nu mai exista. Mafinismul, diviziunea muncii 1-au transformat pe lucrator intr-o simpla unealtd fi au distrus bucuria muncii. 355
... Oricare ar fi valoarea acelor cauze secundare ale decadenfei meseriilor noastre, principala, dupa pdrerea mea, este lipsa idea- lului. Mina cea mai indeminateca nu e niciodata altceva decit slujitoarea gindirii. A?a incit toate eforturile care se fac pentru a deveni artizani, asemenea celor de altddata, ma tern ca sint zadar- nice. Chiar daca am ajunge sa facem, in jcolile profesionale, muncitori indeminatici, cunoscind tehnica meseriei lor, n-am face nimic din ei daca n-ar avea un ideal. Sintem departe, pare-se, de Cennino Cennini ?i de pictura. $i, totu^i, nu sintem. Pictura e о meserie ca timplaria sau feroneria: e supusd acelora^i reguli. Cei care vor citi cu atenpe cartea atit de bine tradusd de catre tatdl dumneavoastra se vor convinge de asta. Vor gasi in paginile ei ?i motivul admirafiei sale pentru vechii maestri, ca §i pe acela pentru care aceftia nu mai au urma^i astazi. Primip, draga domnule Mottez etc... E inutil sd vd mai spun ca dupa acest elogiu al muncii in comun, acea cufundare in masa anonima a artizanilor, Renoir s-a intors in atelierul sdu « sa-?i vada de treaba lui, singur $i departe de pisa- logi! » Unui dintre elementele acelei scrisori revenea adesea in vorbele sale. Si anume ideea ca singura rasplatd a muncii e munca insa^i. « Trebuie sa fii tare naiv ca sa lucrezi pentru bani. Exista mai multi neurastenici printre cei bogafi decit printre cei saraci. Gloria? Pentru asta trebuie sa fii un «nerod». Satisfactia datoriei indeplinite? Atunci cind tabloul meu e gata, md pasioneaza tabloul urmator. >> Un alt articol al crezului exprimat in acea prefatd era convingerea tatii cd nu pop face nimic bine cu sistemul diviziunii muncii. Un tablou, un scaun, о tapiserie nu-1 interesau decit daca diferitele faze ale fabricdrii acelui obiect erau expresia personalitatii aceluiafi individ. Ii pldcea sa explice cd dacd dai о avere pentru о comoda Louis XVI, in timp ее о comoda de la Dufayel, о data ce s-a fejtelit, nu mai valoreaza un ban, о faci pentru ca in cea dintii regase^ti artizanul in fiecare loviturd de dalta, pe cind la cea de-a doua nu pop descoperi decit о organizape anonimd. Oricare ar fi calitdple diferiplor me?teri specializap care au produs-o, rezultatul nu e decit copia muncii unui desenator, genial poate, dar al cdrui geniu dispare pentru faptul cd nu $i-a executat el singur desenul. 356
Singurul element al obiectului de arts care i se parea fSrS important lui Renoir era conceptia generals. «Ca la Shakespeare, unde subiectul e imprumutat de la oricine.» Gide avea sa spuna mai tirziu: « In arts, numai forma conteazS ! » Tablourile pe care le picta el se rSspindeau in lume prin inter- mediul familiei Durand-Ruel ?i al lui Vollard, la care s-a adSugat familia Bernheim. «Mo?» Durand ISsase conducerea afacerilor pe mina feciorilor sai, Joseph ?i Georges, acesta din urma ocupin- du-se mai ales de America. Pentru Renoir, ei nu erau ni?te negustori, ci ni?te prieteni, ca nijte fii. Vollard era cu totul de-al casei. AfarS de uimitorul sau succes comercial, ajunsese editorul unor carp rare. DSdea artizanilor talentap mijlocul ?i mai ales timpul sa perfecponeze arta reproducerii fotografice. Am in fata ochilor о copie semimecanicS fScutS de Clot dupS о lucrare de-alui Cezanne, care e in mod sigur atit de aproape de original pe cit e omene?te posibil. Vollard reinvia presa de minS pentru tipSrirea lucrSrilor sale ?i i?i aduna experientele ?i tipSriturile in carpie sale, dintre care prima cititS de Renoir a fost Cezanne. Tata admira presa de minS si revenirea la caracterele tipogra- fiei clasice. El era contra reproducerilor: «DacS ne apucam sS vindem opere de Veronese, imitate perfect, cu doisprezece franci cincizeci, ce-o sS se facS tinerii pictori ! » Despre cSrfile lui Vollard spunea: «Ele descriu admirabil un bSrbat care te pasioneazS, un anume Vollard. lar in ceea ce-I prive?te pe Cezanne, avem tablourile sale care ne spun mai mult decit о va putea face vreodatS cel mai bun biograf». DacS mS vede, poate spune ?i el acela?i lucru despre rinduiile pe care le scriu eu. Asia nu mS impiedica sS continui. Nu sint nici primul, nici ultimul care incearcS sS-1 prezinte. Totalul eforturilor noastre e mai mult un omagiu decit о explicate, ?i acest omagiu, hind sincer, nu-i poate fi neplScut. Cit prive?te pe cei din familia Bernheim, tata ii iubea pentru smcentatea lor temeinicS — ei sint aceia care i-au adus la cuno?tin{S mai intii prejurile ridicate la care ajunseserS unele tablouri de-ale sale — pentru politetea, dar ?i pentru fastul lor, ?i asta in mod sincer. $tim cS era foarte sensibil la luxul celorlalfi. El insu?i prefera sS se infrupte cu fasole ?i cartofi decit cu icre negre. Cu mare greutate reu?eam sS-1 facem sS-?i schimbe vestonul vechi, ros in coate. Dar ii fScea plScere sS vadS un git delicat, frumos impodobit cu perle roz ?i ti?nind din moliciunea unei blSni de samur. Tata n-avea incredere in miliardarii care luau tramvaiul, 357
considerind cd prima datorie a unui miliardar e aceea de a-^i cheltui miliardele. Exemplul regelui Belgiei care trdia ca un mic burghez, se zicea, luindu-ji umbrela cind ploua §i verificind el insuji soco- telile bucataresei, il necajeau. Vedea in asta semnul prevestitor al sfir^itului unei societafi care nu mai avea nici mdcar mindria aparenfelor. « Un rege, zicea el, trebuie sd circule in trdsurd, cu coroana pe cap $i inconjurat de amante tinere ?i scinteietoare.» Familia Bernheim avea un castel mdref, о casd boiereascd incin- tatoare, о jumatate de duzina de automobile, un baton dirijabil, copii frumoji $i sotii frumoase a cdror piele nu respingea lumina. Cei din familia Bernheim erau sincer mihnifi cind constatau ca starea lui Renoir se inrdutdte^te mereu. In 1912, in timpul $ederii noastre la Paris, s-au hotdrit sd-i aduca lui Renoir un medic ales de ei. Era intr-adevdr un mare medic. Ca sd-1 gdseascd, au fost nevoiti sd faca anchete costisitoare, sd ia informatii in toatd Europa. Era rezultatul unui sever examen eliminatoriu. L-au gdsit la Viena. Medicul i-a placut tatii pentru cd era ager, avea privire inteligentd ?i nu se pricepea de loc la picturd. A promis ca, in citeva saptamini, ii va permite paraliticului sd se foloseascd de picioarele sale. Tata a zimbit, nu neincrezdtor, dar filozof. El §tia. Dar era un vis atit de frumos: sd poti din nou hoindri la tard in cautarea unui motiv, sd te invirfi in jurul pinzei, mijcarea aducind un sprijin visdrii. A fdgaduit sd urmeze orbejte dispozi- tiile medicului, care a inceput cu un regim intaritor ce-a fdcut minuni. Dupd о luna, Renoir se simtea mult mai zdravdn. Intr-o dimineajd, omul nostru a sosit $i 1-a anuntat pe tata cd sosise ziua si cd el avea sd-1 facd sa umblc. Renoir se afla in atelier. Paleta lui foarte curata era pe genunchi ?i ochiul incepuse sd urmdreascd pe pinzd conturul ideal care mdr- ginea modelul. Baptistin a impins fotoliul pentru ca medicul sd se poata plasa in fa|:a bolnavului. Mama, « bdrbatul dsta » ?i modelul priveau scena a?a cum facuse probabil familia paraliticului din Evanghelie, atunci cind Isus i-a poruncit sd se scoale $i sd umble. Medicul 1-a ridicat pe tata din fotoliu. Renoir era in picioare pentru intiia oard dupd doi ani. Revedea lucrurile din unghiul omului al cdrui ochi este la nivelul celorlalfi oameni. $i se uita in jurul lui cu о mare pldcere. Medicul i-a dat drumul. Tata, Idsat singur, n-a cazut. Mama, Baptistin ?i modelul simteau inima batindu-le foarte tare in piept. Atunci, medicul i-a poruncit tatii sd mearga. El statea in fata lui cu bratele intinse, gata sd-1 358
sustind dacd ar fi avut vreo slabiciune. Tata 1-a rugat sd se indepdr- teze fi, adunindu-fi intreaga lui putere, a fdcut un prim pas. Mama fi ceilalfi doi uitaserd de ei. Viata lor se transportase in acel picior dezlipindu~se cu greu de pdmintul care il atragea ca un magnet. $i tata a mai facut un pas, apoi altul, parind cd rupe firele destinului. Era ca о apd care ajungea in desert, ca licdrirea unei stele in noapte. Tata a fdcut inconjurul fevaletului fi s-a intors la scaunul lui de bolnav. Fiind incd in picioare, i-a spus medicului: «Renunt. Efortul imi ia toatd vointa fi n-o sa-mi mai rdmina pentru a picta. Oricum (fi a fdcut cu ochiul firet), daca trebuie sd aleg intre a merge fi a picta, prefer mult mai mult sd pictez ». S-a afezat la loc fi nu s-a mai sculat niciodatd. De la acea hotdrire importantd a inceput focul de artificii de la urmd. De pe paleta lui, din ce in ce mai sobrd, fifneau culorile cele mai uimitoare, contrasted cele mai indrdznefe. Ca fi cind toatd dragostea lui Renoir pentru frumusetea acestei viefi, de care nu se mai putea bucura fizic, ar fi fifnit in mod direct din intreaga lui fiinjd chinuita. Era stralucitor, in tot intelesul cuvin- tului. Prin asta infeleg cd aveam senzatia cd din mingiierile pensulei pe pinzd izvorau raze. Se eliberase de toate teoriile, de toate spaimele, numai modestia il fdcea sd se mai opreasca la aparenje. Era ca fi cintecul unei pdsdri care, pentru a povesti ce ftie despre lume, n-avea nevoie decit de triluri. Renoir ftia multe. Tot ceea ce dobindise in goana lui dupd adevar, in efortul necontenit pentru a strdbate prefdcatoriile ingrdmddite de prostia oamenilor, era in mina lui, ca о comoard concentratd intr-un singur giuvaer, intr-un fel de lampd a lui Aladin. Afa ca se indrepta cu pasi de uriaf spre culmea unde spiritul fi materia se intilnesc, ftiind foarte bine, de altfel, cd nici un muritor nu va atinge acea culme niciodatd. Fiecare trdsdturd de pensuld devenea о mdrturie a acelei apropieri de minune. Nudurile fi trandafirii sai dovedeau oamenilor acelui secol, care fi incepuserd opera de distrugere, soliditatea eternului echilibru al universului nostru. Unii ii erau atit de recunoscdtori pentru acea dovada incit veneau in pelerinaj la Collettes ca sd i-o spund. Uneori veneau de la mari depdrtdri fi, deoarece erau foarte sdraci, cdldtorisera in condifii grele. Ldtratul Zazei, cateaua noastra ciobaneascd, ne vestea о sosire neobifnuitd. Bistolfi, tindrul fofer italian, deschidea Ufa fi se afla in fafa unui scandinav, blond, bdrbos, cu hainele botite, sau in fata unui japonez imbrdcat cu grijd. Mama ii poftea in sufragerie unde Louise-lungana le aducea 359
ceva ca sS mai prindS puteri. Dar lor nu le era foame de acea mincare. Tata, prevenit, ii poftea in atelier. Ei stSteau acolo, vreme indelungatS, fSrS sS spunS nimic, pentru ей altul le era graiul. Am asistat la mai multe asemenea reuniuni. Erau momente de implinire. Mi-aduc aminte de un japonez. Venise pe jos de la granita italiana. Avea in buzunar un mic plan foarte precis pe care i-1 dSduse pelerinul de dinainte. Ni 1-a arStat. Erau indicate acolo potecile de la Collettes 51 micul atelier, camera lui Renoir, cuptorul de piine ?i grajdul catirului. Unui din acei vizitatori a ramas multa vreme la Cagnes p a devenit un prieten foarte scump. Era pictorul Umeara. Dintre top cei care cautS piatrS filosofalS, pictorii sint cei care se apropie fSrS inconjur de echilibrul universal. De acolo li se trage p important in viata modems. Ma gindesc la pictorii adevSrap, la cei mari. Savanpi, ca ?i pictorii, urmSresc secretul viepi. Cercetarea e tot dezinteresatS. E vorba de ceva foarte simplu: de a reda oamenilor Paradisul pSmintean. Deosebirea intre cele douS categorii de cercetStori consta in aceea ей pictorii supun natura. Savanpi о siluiesc. Pictorii ?tiu ей nevoile materiale sint relative p ей satisfacpile spiritului sint absolute. Savanpi incearcS sa echilibreze talerele balantei, acumulind sarcini din ce in ce mai mari, de-о parte dorinfele materiale ?i de cealaltS satisfacerea acelor dorinje. E о cursS Йгй de sfirpt unde talerul dorinfelor atirnS totdeauna mai greu. La pictor, rezultatele sint dobindite. Satisfacpa daruita de zgrafitourile din grota Lascaux este egalS cu aceea pe care p-о da о naturS moarta de Braque. Descoperirea doamnei Curie e depSsita de lucrarile lui teller, care vorfi ?i ele depS^ite de cele ale succesorilor lui, Teller о $tie prea bine. Modestia adevaraplor savanp о egaleazS pe aceea a adevaraplor pictori. AceastS urmSrire a secretului viepi justifies laboratoarele imense, muzeele luxoase, experientele costisitoare p vinzSrile de tablouri ale cSror prepiri te fac sS visezi. Majoritatea amatorilor de picturS nu ?tiu ceea ce le poate aduce posesiunea unei opere mari. Ei urmSresc orbe^te urmele unora care о stiu. DepnStorii cuvintului magic nu sint ?i nu vor fi totdeauna decit cipva. Renoir este poate singurul care a pus acest cuvint magic la indemina unui mare numSr. El ii iubea pe oameni, ?i dragostea face minuni. Exista mai multe fotografii de ale lui Renoir, la sfir^itul viepi sale, portrete de-о asemSnare sfipetoare executate de Albert Andre, 360
fi un bust facut in ziua morjii sale de Gimond. Afadar puteti sa vd facefi oarecare idee despre infdjifarea lui fizicd, despre sld- biciunea lui inspaimintatoare. Trupul i se impietrise tot mai mult. Miinile lui chircite nu mai puteau apuca nimic. S-a spus fi s-a scris cd i se lega pensula de mina. Nu este chiar afa. Adevarul e cd pielea lui devenise atit de delicata incit contactul cu lemnul minerului il rdnea. Pentru a evita aceasta, cerea sa i se puna о bucdjicd de pinzd find in palmd. Degetele lui deformate inhdjau mai degrabS pensula decit о tineau. Dar, pina la ultima suflare, brajul i-a ramas sigur ca acela al unui tinar fi ochii de-о precizie tulburdtoare. Tl vad incd aplicind pe pinza un punctulet alb, ca mdciulia unui ac. Acea tufd trebuia sd marcheze reflexul in ochiul unui model. Fdrd nici о ezitare, penelul pomea ca glontele unui tintaf bun fi facea punctul tintei. Nu fi-a sprijinit nicicind brajul de-о proptea, n-a folosit nici cind rigla pentru a stabili proportiile. L-am vdzut pictind о miniaturd: un portret al fratelui meu Coco. A ezitat о clipd la subfirimea pensulei, apoi s-a apucat sd picteze ca fi cind ar fi pictat un alt tablou. Pentru a vedea detaliile perfecte ale asemdndrii, noi am fost nevoiti sd ne folosim de-о lupa. El intrebuinja citeodata lornionul la citit. 0 fdcea mai ales din grija de-a nu-fi obosi ochii. Cind era grabit sau lornionul nu se gdsea, se putea lipsi de el. Seara, cind era frumos, ne pldcea sd ne afezdm pe terasd fi sa privim pescarii din Cros de Cagnes care se intorceau in port. Cel care deosebea primul una din bdrci era totdeauna tata. Viafa la Collettes se organizase dupa infirmitajile lui Renoir. Louise-lungana, bucatareasa noastra, era « putemica ca un cal». Ea il ridica pe tata din patul lui ca sa l afeze in fotoliul pe rotile. Din cind in cind, il puneau in marina condusd acum de Bistolfi, care-1 inlo- cuise pe Baptistin. Mama se ingrafase foarte tare fi se mifca cu greu- tate. Nu mai iefea, dacd ne putem exprima astfel, din capotul ei rofu cu picafele albe. Doctorul Prat о consultase. Ii confirmase diabetul fi-i spusese cd zilele ii sint numdrate. Asta n-a tulburat-o prea mult. I-a cerut numai lui Prat sa nu raspindeasca zvonul bolii, despre care Renoir n-a ftiut multa vreme. Fratele meu Claude ifi petrecea mai tot timpul pozind. Gabrielle avea sd se cdsdto- reascd cu Conrad Slade, pictorul american. Ea nu era la Cagnes atunci cind a izbucnit razboiul. Cei mai fideli comeseni erau sotii Albert Andre fi Maurice Gangnat. Acest mare burghez relua tradijia lui mof Choquet. Simjul lui pentru pictura era uimitor. Atunci cind intra in atelier, privirea ii cddea totdeauna pe pinza 361
pe care Renoir о considers cea mai bund. « Are ochi I» constata tata. Renoir mai spunea §i c3 amatorii care se pricep la asta sint chiar mai rari decit pictorii buni. Citeodata venea Matisse. Paul Cezanne s-a cSsStorit cu Renee ?i s-a instalat alaturi de Collettes. Eu nu luam parte la acea viafS intensd decit rareori, fiind repnut de studiile mele. Dup3 clasa a opta, am (Scut un an de matematicS $i m-am angajat la cavalerie. Tn luna august a anului urmStor izbucnea rSzboiul. Renoir a cerut s3 he dus la Paris cu marina. Mama piecase mai inainte in speranta de a-1 imbrapja pe fratele meu Pierre inaintea plecSrii lui pe front. L-a scSpat dar a g3sit-o pe Vera Sergine, tovarS^a lui Pierre, cu un superb copila$ in brate, care era nepotul meu Claude. I-a trimis imediat la Collettes, unde au rSmas pinS cind о ranS p2c3toas2 1-a redat pe Pierre viepi civile $i a chemat-o pe Vera la cSpStiiul sau. Tata a reu^it sS gaseascS regimentul meu de dragoni intr-un orS^el din est, unde a^teptam plecarea pe front. Colonelul Meyer a dat in onoarea lui о masa buna la care am fost admis §i eu. Vederea tuturor acelor baiep in uniforma de lupta a calmat spaima lui Renoir. Mi-a spus: « Sintem in rSzboi. Ar fi necinstit s3 nu rSmii acolo cu ceilalp ». L-am dus in majinS. Albert Andre il insofea. La cotitura strSzii, Renoir i-a spus lui Bistolfi sa se opreascS. Suspnut de Albert Andre, a reu^it s3 se intoarcS pe-o parte p sS-mi fac3 un mic semn cu mina prin geam. Nu aveam sa-1 mai v3d decit dup3 rana aceea care mi-a dat posibilitatea s3-l intilnesc in bulevardul Rochechouart p sa string elementele principale ale acestei carti. Cind a aflat mama c3 sint rSnit, a fdcut in a?a fel s3 capete un permis p a venit sa md vada la spitalul din Gerardmer. A fost in^tiinfata сЗ о sS mi se scoata din incheieturi piciorul sting, cSruia cangrena ii dadea о culoare ciudatS, de albastru de cobalt. S-a opus cu atita energie acelei operapi c3 medicul militar care conducea spitalul a renunfat s-o mai Раей. A fost inlocuit cu profesorul Laroyenne care m-a vindecat de cangrena printr-o ciudata circu- lape de apa distilata statomicita in piciorul meu. El nu i-a ascuns mamii cd n-a§ mai fi supraviepiit acelei amputari. Cind mama m-a v£zut in afara de primejdie, s-a intors la Cagnes $i a murit. La inceputul anului 1916, eram pilot intr-o escadrila de recu- noajtere. §oproanele noastre se inalfau in acea parte din Cham- pagne care e numita paduchioasS, din cauza ierbii mici care create 362
pe-acolo. Aerul iute imi amintea de cel din Essoyes. Md gindeam la plimbarea noastra de la Riceys, atunci cind tata a bdut vin roze. Era ora po$ta$ului. Aveam о scrisoare de la Cagnes. Plicul era scris de Louise-lungana. Inauntru era un cuvint scris cu о mina tremurindd: « Pentru tine, Renoir ». Si aldturi о violeta micd culeasa lingd spdlatorie, sub mdslini. Cind, dupd armistitiu, m-am putut duce sd stau cu tata, casa mi s-a parut sinistrd. Portocalii, via erau aproape in paragina... Ai fi zis cd ?i copacii $i lucrurile erau in doliu dupd mama, ca oamenii. Marina dormea in garaj sub un strat gros de praf. Bistolfi fusese mobilizat in armata italiana. Sdrmanul bdiat tot spunea: « Putin imi pasa mie de Trento ?i de Triest! » Nu 1-am mai revazut niciodatd. Prietenii parizieni, care nu se trezisera inca din toropeala anilor de rdzboi, nu se mai mijcau de-acasa. Dinan era tare bolnav ?i nu mai putea sd urce drumul spre Collettes. Din fericire, cifiva credincio?i locali veneau sd-1 ajute pe Renoir sd treaca peste ceasurile grele de intuneric de la sfir?itul zilei. Mai ales Benigni ?i doctorul Prat. Cel dintii, functionar spiritual ?i prieten istet, incerca sd facd pufina ordine in afacerile noastre lasate la voia intimpldrii de la moartea mamii. Tata spunea despre doctorul Prat: «Numai ce-i vdd ochii stralucitori in barba lui de ciine din Brie ca md ?i simt mai bine ». Cu cit suferinfa devenea mai greu de suportat, cu atit Renoir picta mai mult... Nijte prieteni din Nisa ii gdsiserd un tindr model, Andree, cu care aveam sd md cdsdtoresc eu dupd moartea lui. Ea avea ?aisprezece ani, era rojcatd, plinujd, $i pielea ei respingea ?i mai pu^in lumina decit aceea a tuturor modelelor pe care Renoir le avuse- se in viafa lui. Cinta, pu^in fals» refrenele la modd, ii spunea tatii po- ve^tile prietenelor sale, era veseld ?i'i ddruia lui Renoir emanafiile intdritoare ale tineretii ei infloritoare. Aldturi de trandafirii care cre?- teau aproape sdlbatici la Collettes, de mdslinii mari cu reflexeargintii, Andree este unui din elementele vii care 1-a ajutat pe Renoir sd fixeze pe pinzd prodigiosul strigdt de dragoste de la sfir^itul vietii sale. Noprile erau ingrozitoare. Era atit de slab cd cea mai mied atingere de cear^af ii provoca о rand. Prat ii procurase о infirmiera. Lui Renoir nu-i pldcea cuvintul «infirmierd» ?i о numea «doctord ». Seara intirzia cit putea de mult momentul « torturii patului ». Trebuia sd i se panseze rdnile, sd i se pudreze cu talc punctele de iritare. Afard de pensuld, nu mai putea apuca aproape nimic cu miinile. « Nu md pot nici macar sedrpina. » Pdstra lingd el о rigid ?i-i cerea infirmierei sd-1 frece pe spate ca la chinezi. Cel mai greu ii era sd stea ajezat. « De ce 363
sint oare atit de ascupte oasele dosului. Il ridicam pentru citeva dipe i se dadeau jos pantalonii ?i era pudrat Tu talc, se schimba pema din coama de cal cu una din kapok. Zadamic. « Foe, mormSia el, stau pe carbuni aprinfi!» Se plictisea, drScuia, injura, dar nu s-a gindit niciodata la sinucidere. Sint sigur de asta, edei eram mereu cu el ?i nu-mi mai ascundea preocuparile sale. Tn cele mai grele momente, facea aluzie la moarte, dar numai sub forma de gluma. Lauda inte- lepciunea unor triburi de negri unde se inlaturau batrinii, rugindu-i sa se catere intr-un cocotier. Arborele este scuturat cu furie. Daca nu rezista, cad ?i se prapadesc. Tata propunea adoptarea unei legi care sa limiteze serviciul militar la batrini. « Tn felul asta, n-au s3 mai fie rSzboaie. Politicienii, nijte ramolip cu tofii, ar fi obli- gap sa meargS la rSzboi. $i daca razboiul ar izbucni totuji, ce ocazie buna s3 scapi de gurile inutile ! » Era furios pe nasul care ii curgea ?i pe neputinta de-a se ?terge singur, pe bandajul herniei care-1 taia, pe bandajele puse cam peste tot §i care-1 facea sa transpire. Spunea: « Sint un obiect dezgustator ». Dar nu era adevSrat. Curatenia lui rSmasese minupoasa. Louise-lungana ?i cu mine il dezbracam in fiecare dimineaja $i seara, il intorceam pe patul acoperit cu о mujama ?i infirmiera il freepona cu alcool din cap pina in picioare. Avea о protezS dentarS pe care о schimba mereu. Cele pe care nu le folosea stateau intr-un lichid antiseptic. Mi-a povestit despre bucuria incer- cata la pierderea ultimului dinte, cu cipva ani mai in urma, cind eu eram la colegiu. « Tn sfirjit, a strigat el, inamicul a parasit locul! » Dimineafa, dupa « noaptea ingrozitoare », se Idsa spalat p imbracat intr-un fel de somnolenpi. Tinea totu$i s3-l instaldm intr-un fotoliu, in fapi unei mese adevarate pentru micul dejun. Avuscsc oroare tot- deauna de-a minca in pat din cauza firimiturilor care se virau sub dos. « Cind md gindesc ca pentru majoritatea francezilor micul dejun in pat e un mare lux. Pentru mine a fost totdeauna о corvoada. » Pdstra- se obiceiul piinii prajite cu unt ?i a cafelei cu lapte din tinerete. Dar nu mai era decit un simbol. Piinea ii гёпеа gingiile ?i el se mulpimea sa ronpiie citeva firimituri. Piinea p prajiturile moi nu-1 incintau. Ar fi vrut un com, dar « nu gasejti de-astea decit la Paris ». Apoi il a?e- zam in « scaunul lui portabil». Acesta era un fotoliu din rachita pe laturile caruia se fixasera doua bastoane de bambus. Pentru a cohort seara, Louise-lungana mergea inainte §i infirmiera in spate. La urcare schimbau locurile. La fel procedau si pentru colinele de la Collettes. Dupa vreme, dupa lumina ?i dupa lucrul in curs, Renoir cerea s3 fie dus la atelier, se ducea in cautarea unui peisaj sau sfir^ea unul ince- 364
put. Renunfase in parte la atelierul mare din casd cu marele vitraliu spre nord. Acea lumina « perfecta ?i rece » il plictisea. Pusese sd i se construiasca un fel de baraca cu geamuri de vreo cinci metri de-o parte ?i ale cdrei panouri se puteau deschide pe de-а intregul. Lumi- na pdtrundea din toate parole. Acest addpost era a^ezat in mijlocul maslinilor §i ierburilor nebunatice. Era ca ?i cind ar fi lucrat afara, dar cu о aparatoare de stick pentru sandtatea lui cu posibilitatea de-а disciplina reflexele cu cotonade care se puteau da la о parte dupa plac. Inventarea unui atelier afard, cu lumina care poate fi re- glata, constituie un raspuns perfect la vechea problema a lucrului dupa natura opus lucrului in atelier, deoarece le intrunea pe amin- doud. 0 altS invenfie ii permitea, cu toata greutatea lui de-а face mi^cari, sd abordeze oarecum subiecte mari. Era un fel de omidd, facuta din laturi pntuite pe о fi?ie de pinzd tare, care se desfa^ura pe doi cilindri orizontali avind cam 1,50 metri Idfime, unui linga pamint, celdlalt cam la 2 metri inaltime. Cerea ca pinza sa fie prinsa in pioneze pe laturile amintite. Cu ajutorul unei manivele se invirtea cilindrul de jos care tragea fi?ia de pinza ?i prezenta partea motivului pe care Renoir voia s-o lucreze la nivelul ochiului $i brafului sau. Majoritatea ultimelor sale tablouri au fost pictate in acest atelier $i pe acest ?evalet cu cilindri. Tn timp ce-I instalam pe fotoliul cu rotile, modelul se ducea sd se ajeze in iarba cu mii de culori. Prin frunzi^ul maslinilor se impra?- tiau raze care deveneau arabescuri pe bluza ei ro$ie. Cu vocea incd slabitd din cauza suferinfelor de peste noapte, Renoir cerea sa se deschidd sau sd se inchida panourile, sd se intinda stofe, construindu- $i о protecpe impotriva ametitoarei dimineti mediteraneene. In timp ce i se pregatea paleta, nu-?i putea stdpini citeva gemete. Potrivirea trupului sau mutilat cu rigiditatea fotoliului pe rotile era dureroasa. Dar el (inea la acel scaun « nu prea moale », care il ajuta sd stea drept ?i-i permitea sa « aiba un cimp vizual mai mare ». Eu ma a^ezam pe pamintul pufin indltat, cu capul ?i trupul inauntru, cu picioarele ascunse in ovdzul salbatic. Suferinta tatii ne cople^ea pe toti. Infir- miera, Louise-lungana, modelul care era adesea Madeleine Bruno, о fatd din sat, ?i eu insumi eram zgircifi la vorba. Atunci cind vorbeam cu un glas pe care 1-am fi dorit vesel, suna fals. Ti puneam lui Renoir in palma cirpa protectoare ji ii intindeam pensula pe care el о indicase din ochi. « Aceea.. nu, cealaltd... » Muntele se invirteau in jurul unei raze de soare. Tmi vin in minte cuvintele Gabriellei: « Miinile lui atit de prelungi». Acum cind 365
incerc sa-mi fixez impresiile, nu ma pot refine sa deschid sertarul fi sd pipai mdnufile lui Renoir, gri-deschis fi atit de mici. Le pun la loc in hirtia lor matdsoasd fi m2 intorc la atelierul din grddind, la miinile tatii deformate fi la mufte. «Oh! muftele astea ! » se-nfuria el alungind una care luase drept finta nasul sdu. «Cum simt cadavrul!» Noi nu raspundeam. Dupd ce-1 pdrdsise musca, recadea in somnolent, hipnotizatsde zborul unui fluture sau de zgomotul din depdrtare al unui greiere. Peisajul era о ingrdmddire a tuturor bogafiilor lumii. Ochii, nasul, urechile erau asaltate de impresii contradictorii. « E ametitor », repeta el. Tntindea braful fi inmuia pensula in esenfa de terebentina. Mifcarea era dureroasa. Aftepta citeva secunde, parind a se intreba: « Nu-i prea rau? De ce sa nu renunp » 0 privire spre motiv ii facea din nou curaj. Trasa pe pinzd, cu pufina garanfa, un semn pe care-1 injelegea numai el singur. « Jean, dd la о parte ceva mai mult perdeaua galbena ! » 0 altd tufd de garanfd. Un « e divin », mai hotarit. Noi il priveam. El zimbea fi ne fdcea cu ochiul luindu-ne drept martori ai complicitdfii care tocmai se stabilise intre iarbd, maslini, model fi el insufi. Dupd о clipa, tot pictind, fredona. Pentru Renoir incepea о zi de fericire, о zi tot atit de minunata ca aceea dinainte sau ca aceea care avea sd urmeze. Prinzul nu era о intrerupere. Spiritul lui continua explorarea in mijlocul misterelor tabloului sau. J"inea afa pina seara, cind soarele era prea jos fi umbrele nu mai erau luminoase. Atunci, trupul ifi revendica drepturile. Durerea il incoltea timid mai intii, apoi rein- cepea tortura. In acest fel a pictat Les grandes baigneuses de la Luvru, pe care le considera a fi un punct culminant. Socotea cd acolo rezumase cau- tdrile intregii sale vieti fi pregatise о bund trambulind pentru cduta- rile viitorului. Executase acel tablou relativ repede, ajutat mult de maniera « simpla ji nobila », de felul cum poza Andree. « Rubens ar fi fost muljumit fi el! » Dupd moartea lui, eu fi fratii mei am hotarit sd daruim acel tablou muzeului Luvru. Responsabilii muzeului au gdsit culorile tabloului « fipdtoare » fi 1-au refuzat. Barnes, colecfio- narul fi scriitorul de artd, mi-a telegrafiat cd i-ar pldcea sd cumpere tabloul $i sd-1 pund in muzeul lui din Philadelphia. Acolo ar fi fost in tovdrdfie bund. Acest mare teoretician al artei din vremea sa a ftiut sd adune in folosul elevilor sdi operele cele mai semnificative ale maeftrilor contemporani. BaigneusesAe ar fi fost vecine cu Jucitorii de carfi ai lui Cezanne fi cu Familia, despre care v-am vorbit cind cu Chateau des Brouillards. Atunci muzeul Luvru a revenit asupra hotd- 366
ririi $i a acceptat darul nostru. Lucrurile se schimbasera mult de pe vremea cind statul refuza doua treimi din colecpa Caillebotte, privind astfel Franta de-о comoara neprepiita. Opozipa continue ?i va con- tinue, din fericire, p in secolele viitoare. Renoir inseamna viafa p viafa displace profund cadavrelor. Dar impotriva acestei ostilitati, entuziastii devotap sint din ce in ce mai mulp, ei umplu strdzile. Astazi Renoir nu aparpne numai cercului inchis al amatorilor de arts. Admiratorii se inghesuie in muzeu in fafa operelor sale. Repro- ducerile dupS tablourile lui se inmulfesc. Cu miinile lui fragile, el a strdpuns carapacea care incercuia inima mulpmii. Mai mult chiar, a dat chip mulpmii dupd idealul sdu, a§a cum fdcuse cu sopa, copili 5i modelele sale. Strazile orajelor noastre sint pline acum de operele lui Renoir: fete tinere, copii cu ochii nevinovap ?i cu pielea care nu respinge lumina. La ultima calatorie la Paris, Paul Leon, directdrul Belle-Artelor, 1-a invitat sa viziteze Luvrul« deschis numai pentru el». L-au plimbat incet prin sali cu « scaunul portabil ». El a cerut sd se opreascd in fata Nunfii din Cana ?i i-a spus lui Albert Andre care il insotea: «In sfir^it am putut-o vedea pe perete ! » Albert Andre avea sd compare mai tirziu acea vizita solemna cu un omagiu inchinat« papii picturii ». Renoir ajunsese sa-fi realizeze visul de-о viata intreagd. « Sd faca luxos cu mijloace pupne.» De pe paleta lui extrem de simplificata, pe care pdreau pierdute citeva « gramdjoare » minuscule de culoare. se desfapirau sdipirile aurului si purpurii, strdlucirea camapei pline de singe tindr fi sanatos, magia luminii victorioase fi, dominind acele elemente materiale, seninatatea unei fiinfe apropiindu-se de supreme cunoaftere. El domina acea natura pe care о adorase toata viata. Tn schimb, ea 1-a invajat, in cele din urma, sd vadd dincolo de aparente fi sd creeze, ca fi dinsa, о lume aproape din nimic. Cu pupna apa, citeva minerale f i radiapi invizibile, natura creeazd un stejar, о pddure. Dintr-o imbrapfare se nasc fiinfele. Pasarile se inmulfesc, peftii plutesc, razele soarelui lumineaza fi insufletesc aceastd mifunare. « Si nu costa nimic ! » Daca n-ar exista omul, « acest animal distru- gator», echilibrul unei lumi in continud mifcare ar fi asigurat; moartea echilibreazd viafa; cheltuielile n-ar intrece ciftigurile, ciclul in acelafi timp al distrugerii fi al crearii ar fi inchis. E tulburatoare acea risipd de bogdpi, ndscutd din paleta sa austera, in ultimul tablou pe care 1-a pictat in dimineafa zilei in care a adormit pentru a nu se mai trezi. 0 infecpe a pldminului il obliga sd ramind in camera. A cerut cutia cu culori fi pensulele f i a pictat anemonele pe 368
care Nenette, draguja noastra servitoare, se dusese sa i le culeaga. Mai multe ore s-a contopit cu acele flori, uitindu-^i durerea. Apoi a facut semn sa i se ia pensula ?i a spus: « Cred ca incep s3 inteleg cite ceva ». Aceste vorbe mi le-a spus Louise-lungana. Infirmierei i s-a parut ca spune:« Astazi am invafat ceva ! » Cind m-am intors eu de la Nisa, unde fusesem nevoit sa m2 due, 1-am gasit pe tata culcat ?i abia respirind. Infirmiera i-a dat de veste lui Prat care a venit repede. El ne~a spus ca acesta e sfir^itul. Spargerea unui vas a preschimbat horcditul intr-un fel de delir. A murit in aceea^i noapte. De mai multe ori i$i exprimase teama sa nu fie inmormintat de viu. Am insistat pe linga Prat ca sa faca tot ceea ce trebuia. El mi-a cerut sa ies din camera. Cind m-am intors, m-a asigurat ca Renoir murise.
Coli tipar: 23jt Comanda nr. 1680 ARTA GRAFICA CALEA SERB AN VODA Nr. 133 ROMANIA