/
Tags: klasická filozofie filozofické dědictví filozofie aristoteles filozofický pojednání řecká filozofie vydání: gryf
ISBN: 80-85829-01-0
Year: 1993
Text
Aristoteles Poetika (fi I
Aristoteles Poetika
(Na obrdzku je pouzito Cervcnofigurove rnalby kitharoda na amfofe od lz,v. Rcrlmskeho malire koi. 490 pf. n. 1.) ISBN 80-85829-01-0
Predmluva Ze spisu Aristotelovych nejznamejsf jest jeho Poetika. Kdyz se Aristoteles, skonciv vychov^ni Alexandra Velikeho, z Makedonie do Athen navrdtil a tam novou skolu filosofickou v gymnasiu Ly- keiu zalozil - bylo to asi r. 334 pf. Kr. - obiral se mezi jinymi tez otazkami literarnimi. Prostudovav ufedni archiv athensky, sestavil seznam vitezu о slavnostech Dionysovych a seznam provozpvanych dramat od prvych zacatku az do sve doby. Z techto spisu jsou za- chovany skrovne, ale cenne zlomky. Opfraje pak se о svou znalost fecke literatury poeticke, pojal limysl vykladati svym zakum о umeni basnickem, a to nejprve о basnictvi vazn£m, t. j. о epopei a tragedii, а рак о basnictvi zertovnem, t. j. о basnictvi iambickem a komedii. К tomu ucelu pfipravil nacrtek, ktery pfi pfednaskach samych rozsifoval a doplnoval, prihlizeje pfi tom asi tez к dotazum svych posluchacu. Nebot’ jeho zaci byli lide dospeli, prosit ob- vyklym tehdaz vychovanim feckym, pfi kterem se zvlastni vaha kladla na znalost basniku. Tento nacrtek, ktery si Aristoteles sesta- vil pro svou potfebu, se zachoval, ale bohuzel ne uplny. Skladal se puvodne ze dvou knih, ktere byly znamy jest6 v 5. stol. po Kr., ale nam jest dochovana pouze kniha prvni о basnictvi vaznem. Kniha druha о basnictvi zertovnem jest ztracena; nekolik traktatu о kome- dii, pochazejicich z doby byzantske, nemuze nam ji nahraditi. Jest pfirozeno, ze nacrtek, к uvefejnSm neurceny, neni do- podrobna propracovan a zejmena ze neni stejnomerny. Vedle casti, ktere se ctou velmi pekne, beze vsech obtizi, jsou tu kusy, podane velmi usecne, takze jest spor mezi badateli о tom, co Aristoteles minil. Zejmena nam vadf, ze Aristoteles nema zde stalou terminolo- gii; nektera slova maji na rozlicnych mfstech jiny vyznam. Pies to vsak neni tfeba se domnivati, ze zachovany text jest tak porusen, ze jest tfeba napofad jej opravovati, ba jednotlive casti na jina mista pfekladati. Snazime-li se uprimne vniknouti do slov Aristotelovych, 3
shledame, ze vsecko jest dobfe promysleno, jak to bylo zcela pfiro- zeno u ducha tak bystreho. Slozena byla Poetika v poslednfch letech zivota Aristotelova, nejspfse mezi r. 325 - 323 pf. Kr. Adkoliv od jejiho slozeni uplynu- lo jiz vice nez dvacet dva stoleti, ma stale nesmirnou cenu; divime se, jak znamenite a presne dovedl Aristoteles odvoditi z plodu sta- rovSkeho basnictvf vecne zasady poesie, jak jemny smysl ma pro volnost basnicke tvorby, jak pekne brani basniky proti neoduvodnSnym vytkam a jak pfesvedcive podava jim rady к dalsfm pracfm. Tfebas by nektere jeho vyklady, zejm£na jazyko- zpytne, mely nynf vyznam jen historicky, jest jeho knizka monu- mentum aere perennius. U nas byla Poetika prelozena jen jednou, a to od zaslouzileho clena fadu benediktinskeho Frantiska Pavla J. Vychodila (Aristotelova kniha о basnictvf, kterou pfelozil a vysv6tlivkami opatfil ..., v Brne 1884, tiskem a nakladem pap. knihtiskarny raj- hradskych benediktinu [VIII] a 55 str. Za 30kr.). Jako muj pfedchudce snazil jsem se i ja tlumociti deskym dtenafum nynejsim myslenky Aristotelovy formou co nejsrozumitelnejsf. Nedrzel jsem se urditeho vydani, nybrz ffdil jsem se nejlepsim podanfm ruko- pisnym a novejsfm Mdamm. Nepokladal jsem za potfebne zazna- menavati podrobnS odchylky od urditeho textu; pro nefilologa nemaji takove poznamky vyznamu a odbornik snadno poznd, ktereho ctenf se pfidrzujf. Dodavam toliko, ze nesouhlasim s nej- novSjsim smerem textove kritiky, kterd chce na detnych mfstech opravovati zachovany text podle spatn£ho pfekladu arabsk6ho, porizeneho ne z feckeho originalu, nybrz z pfekladu syrskeho. Citaty z Homera podavam podle pfekladu Otmara Vanorneho. V Nove Pace dne 1. zafi 1929. Frantisek Groh 4
Cast prvnf 5
6
Uvod I. Hodlam jednati о basnictvi vlastnim a jeho druzich: jaky vyznam kazdy druh ma, jak se must sestavovati deje, тй-li basen byti krasna, dale z kolika a z jakych cast! basen se sklada, a rovnez о ostatnfch otazkach, ktere patff do teze nauky. Pocneme, jak jest pfirozeno, nejprve od veci nejprvnejsich. Basnictvi epicke i tragicke, dale komedie a dithyramby a z velke casti tez hudba na pist’alu a kitharu jsou vsechny vesmes umeni na- podobovaci. Lisi se od sebe tremi vecmi: bud’ napodobuji jinymi prostfedky, nebo napodobuji jine latky, nebo napodobuji jinak a ne tymz zpusobem. Nebot’ jako nektefi tvofice napodobuji mnoho bar- vami a tvary, a to bud’ umelecky nebo femeslnicky, a druzf napodo- buji zvuky: tak jest tomu i v uvedenych umenich. . Vsechna napodobuji rytmem, feci a melodif, a to bud’ jednfm z techto zpusobu anebo nekolika zaroven. Так na pf. hudba na pist’alu i na kitharu a jsou-li jina umeni podobneho razu, jako hra na salmaje, maji melodii a rytmus; tanec napodobuje samotnym rytmem bez melodie, nebot’ tanecnici plastickymi rytmy napodobuji povahy, vasne i udalosti., Avsak umeni, ktere uzfva pouhych slov (=prosy) nebo versu, a v tomto pfipade bud’ verse mezi sebou misi anebo pouze nektereho druhu versu uzfva, nema dosud spolecneho jmena. Nebot’ nedovedli bychom spolecnym nazvem pojmenovati (prdsou slozene) Sofronovy a Xenarchovy mimy a rozmluvy se Sokratem a jestlize by nekdo basnil v iambickem trimetru nebo elegickem disti- chu nebo v jinych metrech podobnych. Nektefi ovsem pfipojuji к jmenu verse slovo skladatel a nazyvaji pak jedny "skladateli versu elegickych", druhe "skladateli hexametru"; nenazyvaji je tedy basniky podle hapodobovani, ale davaji jim vesmes spolecne jmeno podle verse. Nebot’ tfebas by latku lekafskou nebo pfirodovednou ve versich vykladali, tak je obycejne nazyvaji: Avsak Homer nema s Empedoklem nic spolecneho krome verse a proto jest spravne 7
nazyvati Homera basnikem, Empedokla vsak spise prirodovedcem nez basnikem. Rovnez vsak kdyby nekdo napodoboval mfsenim vselikych versu, jako na pf. Chairemon slozil Kyklopa, bdsen to smisenou z vselikych versu, tfeba jest i jeho basnikem nazyvati, О techto umem'ch budiz takto stanoveno. Jsou vsak nektera umeni, kterd uzivajf vsech uvedenych prostfedku, totiz rytmu, melodie i verse, jako basnictvi dithyrambicke i nomicke i tragedie i komedie; lisi pak se tim, ze nektera umeni uzivaji vsech prostfedku zaroven, jina vsak postupne v jednotlivych ddstech. To jsou rozdily mezi umenimi podle toho, jakymi prostfedky napodobuji. II. Kdo napodobuje, napodobuje osoby jednajici, a ty jsou ovsem bud’ fadne nebo spatne; nebot’ povaha se temer vzdy jevi jen u lidi takovych (t. j. jednajicich): vsichni lide se totiz lisi od sebe spatnosti nebo vybornosti povahy. Proto napodobuji basnici bud’ lidi lepsi nebo horsi nez jsme my, nebo take takove, jako jsme my. Podobne si podinaji malfri: Polygnotos zpodoboval lidi lepsi, Pau- son horsi a Dionysios obyCejne. A jest patrno, ze take kazde z jme- novanych napodobeni bude mfti tyto ruznosti a ze bude jine, protoze napodobuje jine pfedmety timto zpusobem. Nebot’ i v tanci a ve hfe na pist’alu i na kitharu mohou se objeviti tyto nepodobnos- ti, rovn6z i v umeni, ktere uziva feci a verse, jako na pf. Homer licil lidi lepsi, Kleofon obycejne, Hegemon z Thasu, jenz prvni slozil parodie, a Nikochares, skladatel Deiliady, horsi. A stejne jest tomu i s dithyramby a nomy, jako na pf. Kyklopy ruzne podali Timo- theos a Filoxenos. A v teto ruznosti rozchazi se take tragedie s ko- medii; nebot’ tato chce napodobiti lidi horsi nez jsou nynejsi, ona vsak lepsi. III. A jeste jest tfeti rozdil mezi nimi, totiz jak by kdo napodobil toto vsecko. Nebot’ basnik muze napodobiti tymiz prostfedky tytez latky, bud’ tak, ze vypravuje (a to zase bud’ve jmenu jineho, jak 8
cini Homer, anebo vypravuje on sam, beze vsf zm6ny), anebo ze pfedvadi vsechny osoby napodobovane jako cinnS jednajfci. V techto tedy tfech rozdflech jevi se napodobenf, jak jsme fekli hned na podatku: v prostfedcich, pfedmetech a zpusobech napodo- bovani. A proto s jedne strany byl by Homer stejny napodobitel jako Sofokles - nebof napodobuji oba lidi fadne - s druhe strany jako Aristofanes - nebot’ oba napodobuji lidi, jak konajf a jednaji (SptDVTou;). A z toho jak nekteff soudi, vznikl nazev "drama", jezto napodobuji lidi jednajfci (броутад). A proto osobuji si tragedii i komedii Dorio ve, a to komedii Megafane jak z vlastnfho Recka, jezto pry vznikla za jejich vlady demokraticke, tak ze Sicilie, nebot’ odtud pochcizel basnik Epicharmos, jenz byl mnohem starsf nez Chionides a Magnes. A tragedii si pfivlastnujf nekteff z Peloponne- su. Za dukaz uvddeji nazvy: pravf totiz, ze oni ffkajf vesnicim "ко- ту", Athenane vsak "demy" (jako by komidtf herci nebyli pojmenovani po veselem rejdenf (xcopd^Eiv), nybrz po potulovanf po vesnicfch (xnipai), kdyz byli vyhaneni z m6sta); a jednati ze oni jmenuji 6pav, Athenane vsak ярссттегу. Tolik budiz feceno о rozdflech napodobenf, kolik jich jest a ktere jsou. IV. Zda se, ze basnictvf vubec vzniklo asi ze dvou pffcin, a to pfirozenych. Nebot’ pfednS jest napodobovani lidem vrozeno od malicka, a tfm se prave list clovek od ostatnich zivocichu, ze si li- buje v napodobovani a ze si osvojuje prvnf poznatky napodo- bovanim. Mimo to vsichni se raduji z napodobovani. Dukazem toho jest, co se jevi pfi dilech umeleckych: nektere veci neradi vidfme ve skutecnosti, ale obrazy jejich s nejvetsf podrobnostf pro- vedene radi pozorujeme, jako vyobrazenf zvifat nejopovrzenejsfch a mrtvol. Toho phcina jest, ze poznavanf jest nejenom filosofum nejpfijemnSjsf, nybrz prave tak i ostatmm lidem, ale ovsem tito maji na nem ucast jen na kratko. Proto se totiz lide raduji, kdyz se dfvajf na obrazy, ze pfi tom poznavajf a usuzuji, co kazda v6c jest, 9
jako na pf. ze "to je on"; nebot’ i kdyz urciteho cloveka snad drive nevidel, zpusobi (mu) radost ne jako napodobeni, nybrz pro sve peclive vypracovanf nebo pro svou barvu nebo pro nejakou jinou pficinu. A ponevadz jest nam od prirody vrozeno nejen napodobovani, nybrz i melodie a rytmus - nebot’ ze verse jsou cast rytmu, jest na biledni - tide, jsouce hned od pocatku к tomu zpusobili a zpusobi- lost tu pomalicku zdokonalujice, vytvofili poesii z neumelych pokusu. Poesie se pak rozdelila podle povahy basniku: basnici vaznejsf napodobovali ciny kr£sne a skutky lidf slechetnych, ale basnici lehcfho razu napodobovali ciny lidi chatrnejsfch. Kdezto tito skladali zejmena zpevy hanlive, skladali druzi hymn у a chva- lozpevy. Z basniku pred Homerem nemuzeme uvesti nici takovou (hanlivou) basen, ackoliv jest pravde podobno, ze takovych basniku bylo mnoho, ale pocinaje Homerem ano, jako na pf. jeho Margites a podobne basne. V techto basnich se vhodne objevil vers iam- bicky; proto se take nazyva nyni iambickym (posmevacnym), ze v tomto metru se sobe navzajem posmfvali (tapPi^ov). Ze starych basniku byli jedni skladateli basni herojskych (hrdinskych), druzi iambickych (posmevacnych). A jako byl Homer basnikem hlavne vaznych latek (nebot’ on jediny nejenom dobfe basnil, ale vytvoril take napodobeni dramaticka), tak prvni naznacil tez zdkladni tvary komedie, zdramatisovav nikoliv hanu, ale smesne. Nebot’ Margites ma analogii: jak se ma Ilias a Odysseia к tragediim, tak se ma Mar- gites ke komediim. Kdyz pak se objevila tragedie a komedie, basnici, ktefi se podle vlastni povahy chylili к jednomu z obou druhu poesie, skladali jedni misto iambu komedie, druzi misto epickych basni tragedie, ponevadz tyto tvary byly vetsi a vazenejsi nez dfivejsi. Ovsem zkoumati, zdali tragedie ma jiz sdostatek druhu cili nic a rozhodnouti tuto otazku jak samu о sobe, tak vzhledem к divadlu jest jina vec. 10
Tragedie tedy vznikla na pocatku z improvisovanych pokusu a rovnez tak i komedie, a to tragedie ze zpevu tech, kten zahajovali dithyramb, druha ze zpevu tech, kten zahajovali pisne fallickd, jez se i nyni v mnohych mSstech udrzuji. Tragedie znendhla se rozsiri- la, jezto stale zdokonalovali plody jeji; zakusivse mnohych zmen, zastavila se, jezto nabyla sve vlastni podoby. A pocet hercu z jed- noho na dva zavedl nejprve Aischylos, jenz omezil ££sti sborove a udinil dialog casti nejdulezitSjsf; tri herce a malovanou skenu za- vedl Sofokles. Rovnez co do velikosti vzmohla se tragedie. Z kratkych deju a z reci zertovne (jezto vznikla z pisne satyrske) pozde zvaznSla a vers se stal z tetrametru (trochejskeho) iam- bickym. Nebot’ nejprve uzivali basnici tetrametru, jezto byla to basen razu satyrskeho a mela prilis mnoho tance; kdyz vsak vznikl dialog, nasla prfroda sama vers pfihodny; jest totiz metrum iam- bicke nejvhodnejsi к mluveni. Dukaz toho: ve vzajemnem hovoru pronasfme velmi casto verse iambicke, hexametry vsak jen zfidka, a to vystupujeme-li z tonu rozmluvy. Dale se rozsifila tragedie co do poctu jednani. A ostatni veci, jako jak se v jednotlivostech podle podani vyzdobila, pokladejmez za probranou vec; nebot’ byla by to asi velka prace probfrati to vsecko jednotlive. V. Komedie, jak jsme fekli, jest napodobeni lidi chatrnejsich, nikoliv vsak uplne spatnych; vzdyt’ smesne jest jen casti oskliveho.; Smesne jest totiz jakasi chyba a sereda, nepusobici bolest ani sko- du, jako na pf. smesna maska jest cosi seredneho a zkrouceneho, ale bolest nepusobi. Jak se tedy tragedie vyvijela a kdo к tomu pfispeli, nezustalo neznamo, avsak vyvoj komedie zustal skryt, jezto na podatku neby- la brana vdzne. Vzdyt’ archon povolil velmi pozde sbor basniku ko- mickemu, ale (pfed tim) skladal se sbor komicky z ochotniku. Teprve kdyz nabyla komedie urcite formy, pripominaji se ti, kdoz se uvadeji jako jeji basnici. Ale kdo zavedl masky nebo prology a 6etne herce a podobne, neni znamo. Skladani deju pfislo na pocatku 11
it Sicflie, odkudz pochazeli Epicharmos a Formis; z athenskych basniku komickych prvni zacal Krates skladati fedi a deje vseo- becne, upustiv od smeru posmfcvadneho. Epicke basnictvi shoduje se tedy s tragedii v tom, ze jest napo- dobeni osob i deju rddnych; lisi se v§ak, ze ma stale tyz vers a jevi formu vypravovanf. Dalsi rozdil jest v deice: tragedie snazf se co nejvice, aby vystacila jedin^m obShem slunce anebo aby jej jen malidko pfekrodila, ale epicki bisen jest dasovd neobmezeni. PuvodnS ovsem basnici podfnali si stejne v tragediich jako v bisnfch epickych. Z disti obou druhu nSktere jsou stejne, jine pfisluSeji pouze tragedii. Proto kdo zna pravidla о dobre i spatne tragedii, zn£ i pravidla о bdsnfch epickych. Nebot* co m£ basen epickl, ma tak6 tragedie, co v§ak mi tato, nenf vsecko v basni epicke. 12
Cast druha 13
14
О tragedii VI. О basnictvf napodobujicfm v hexametrech a komedii bu- deme jednati pozdeji, ale о tragedii promluvme nyni a podejme de- finici jeji podstaty, jak vyplyva z toho, co bylo feceno. Jest tedy tragedie napodobenf deje vazneho a uceleneho, urcity rozsah majfcf, reef vyzdobenou v jednotlivych castech ruznym dru- hem ozdob, ve forme jednani, nikoliv (pouheho) vypravovanf; na- podobenf, jez soustrasti a strachem pusobf ocistenf takovych vasni. Vyrazem "vyzdobena fee" minim fed, ktera ma rytmus, melodii a vers, vyrazem "ruznym druhem ozdob", ze nektere casti jsou slozeny jen ve versich a jine opet s hudbou. Ponevadz pak basnfei napodobuji hrou, nutne byla by prvnim zivlem tragedie scenick£ vyprava, potom hudba a slovni vyraz; nebot’ temito prostfedky na- podobujf. Slovnim vyrazem minim spofadani slov, co minim hud- bou, jest vsem zcela jasne. A ponevadz tragedie jest napodobemm cinu, provadi se nekolika osobami jednajicimi. Ту musi miti nejake vlastnosti co do povahy i mysleni - nebot’ pro пё ocenujeme i jejich ciny. Jsou pak dve pffeiny cinh lidskych, mysleni a povaha, a podle svych cinu maji vsichni zdar nebo nezdar. A dej (mythus) jest na- podobeni cinu. Dejem pak nazyvam sestaveni cinu, povahami to, podle ceho pfikladame jednajfcfm osobam urcite vlastnosti, myslenim to, cim osoby mluvici песо dokazuji nebo sve mineni projevuji. Ma tedy nezbytne kazda tragedie slozek sest a podle toho ji ocenujeme. Tyto slozky jsou: dej, povahy, slovni vyraz, stranka myslenkova, scenicka vyprava a hudba. Dve z nich tykaji se prostfedku, jimiz se napodobuje, jedna zpusobu napodobovani a tri predmetu napodobeni; a mimo ne neni nic. Techto tedy druhu uzfvaji temef vsichni: nebof scenickou vypravu ma kazde drama i povahu i dej i slovni vyraz i hudbu a myslenkovou stranku rovnez. Nejdulezitejsf z nich jest sestaveni cinu; nebot’ tragedie jest na- podobeni ne lidi samych, nybrz cinu a zivota a stesti a nestesti, 15
stSsti vsak i nestestf tkvi v cinu a cflem jest jakysi cin, nikoliv nejaka vlastnost. Jsou pak lide podle povahy nejacf, podle dinu st’astni nebo nest’astni. Basnici neusiluji napodobovati povahy, nybrz v cinech zahmuji zaroven povahy, takze cflem tragedie jsou ciny a dej, a cfl jest nejdulezitejsf ze vseho. Mimo to bez deje ani by nemohla byti tragedie, bez povah vsak ano. Nebot’ tragedie v^tsiny novych basniku jsou bez povah, a to platf о mnohych basnfcfch vubec. Take z malifu ma se Zeuxis podobnS к Polygnoto- vi: Polygnotos jest totiz vyborny malff povah, ale malba Zeuxidova nejevi prazddnou povahu. Mimo to kdyby nekdo polozil vedle sebe FeCi, vyjadrujici povahu, dobre slozend po strance slovnf i myslen- kove, nedokaze, co jest ukolem tragedie, ale mnohem spfse to dokaze tragedie, ktera ma tyto strdnky slabsf, ale ma dej a (nalezite) sporadani Cinu. PodobnS jest tomu take v malfrstvf; nebot’ kdyby nekdo nejkrasnejsi barvy nanesl bez ladu a skladu, nikterak by nezpusobil takove poteseni, jako kdyby nastinil bilou barvou (celkovy) obraz. Krom toho nejdulezitejsf v6ci, jimiz dojima tragedie, jsou casti dSje, t. j. obrat (peripetie) a poznani (anagnorise). Dalsim dukazem jest, ze ti, kterf se pokouseji bdsniti, dovedou drive dosici presnosti v slovnfm vyraze a v liceni povah nez sestavovati uddlosti, coz platf temef о vsech archaickych basnfcfch. Zakladem tedy a takrka dusi tragedie jest dej, povahy jsou na miste druhem. Tragedie jest totiz napodobeni cinu a hlavne pro nej napodobeni jednajfcfch osob. Treti dasti jest stranka myslenkova, t.j. zpusobilost mluviti, co к vSci patri a se hodf. To jest pri recech ukolem politiky a retoriky; nebot’ start basnici nechavali osoby mluviti jako politiky, nynejsi vsak jako retory. Povahou (v tragedii) rozumim to, co ukazuje, jaky umysl kdo ma v pomerech, ve kterych nenf vubec nic, co by osoba mluvfcf mohla schvalovati nebo zamftati. Myslenkovou strankou rozumim to, v ёет osoby dokazujf, ze песо jest nebo nenf, anebo projevujf vseobecne zasady. 16
Ctvrtou рак strankou jest slovni vyraz. Jakoz vyse jest feceno, rozumim slovnim vyrazem vyklad pomoci slov; a to platf stejne о versich i о prose. Z ostatnich dastf jest hudba nejvetsi z puvabu, scenicka pak vyprava jest sice velice pusobivd, ale nejmene umelecka a nikterak nesouvisf s poesii. Nebot’ ucinek tragedie musf se jeviti i bez provozovanf a bez hercu; mimo to pfi provadenf scenicke vypravy rozhoduje vice umeni reziserovo nez basnfkovo. O deji VII. Kdyz jsme tyto casti rozlisili, jednejme potom, jak£ asi ma byti sestavem cinu, jezto to jest prvni a nejvetsi ukol tragedie. Sta- novili jsme, ze tragedie jest napodobeni deje uceleneho a uplneho, majici jakysi rozsah; jsou totiz (take) celky, nemajfci rozsahu. Ce- lek jest to, co ma zadatek, stfed a konec. Zacatek jest, co samo nepfedpoklada nezbytne nic jineho, ale po nemz zcela pfirozene jest nebo se deje песо jineho. Konec pak pravS naopak jest, co samo pfirozene jest po песет jinem a po nemz nasleduje jind. Pro- to jest tfeba, aby deje dobfe sestavene ani nezacinaly odkudkoli, ani nekoncily kdekoli, nybrz aby se fidily uvedenymi zasadami. Dale, krasny zivodich i krasny pfedmSt, jenz se sklada z nekoli- ka casti, musf je miti nejenom spofadane, nybrz take rmti velikost ne nepatrnou. Nebot’ krasa zaklada se na velikosti a spofadani; pro- to nebyl by krasny ani zcela nepatrny zivocich (splyva tu totiz videnf, blizic se nepostizitelnemu), ani pfflis veliky (pozorovanf nemuze se tu dfti soucasne, ale pozorovatelum unikd jednota a ce- lek z pozorovanf, na pf. kdyby zivocich mefil deset tisfc stadif). Proto jako u teles a zivocichu jest nutno, aby meli velikost, a to pfehlednou, tak i u deju jest tfeba, aby mely delku, a to lehce zapa- matovatelnou. Urdenf delky pro provozovanf a divani nema co cinit s um6nfm b^snickym; nebot’ kdyby sto tragedif melo byti 17
provozovano, podle hodin musily by byti provozov£ny, jak pry tez kdysi jindy byvalo. A vsak ur£ujeme-li rozsah deje podle povahy veci, vzdy jest lepsf delsi, ovsem pokud jest pfehledny. Abychom pak to stanovili proste: v jake dobe podle pravde podobnosti nebo nutnosti nastava zmena z nestesti v stesti anebo ze stSstf v nestesti, takove jest nale&te urceni velikosti. VIII. Neni sprAvne mineni nekterych, ze dej jest jednotny, tyka- li se jedn6 osoby. Nebot’ jedn£ osob6 se muze pfihoditi пекопеёпё mnoho, z kterychzto jednotlivosti nelze utvofiti zadny celek; a rovnSz muze jednotlivec vykonati mnoho skutku, z nichz nepovstal zadny jednotny dej. Proto, jak se zda, chybuji vsichni basnici, kteri slozili Herakleidu, Theseidu a podobne bdsne; domnivaji se totiz, ponevadz Herakles byl jedina osoba, ze take dej о nem musi byt jednotny. Ale Homer, jakoz i v jin^ch vecech vynika, take tuto vec dobfe postrehl bud’ umenim, nebo pfirozenym nadanim. Kdyz totiz skladal Odysseiu, nezbasnil vsecko, co se Odysseovi prihodilo, jako ze byl kousnut kancem na Parnassu a ze se tvafil silenym ve shromazdenf vojska, z kterychzto udalosti zadna nebyla takova, aby stala-li se jedna, musila nutne nebo pravde podobne nasledovati druha, nybrz sestavil Odysseiu kolem jednotneho deje, о jakem mluvime, a rovnez tak i Iliadu. Jako i v ostatnich umSnich napodo- bujicich jest jedine napodobenf jedine veci, tak musi tedy take dej dramaticky, jezto jest napodobemm dinu, byti napodobenim cinu jednoho a celistveho a dasti musi byti sestaveny tak, aby, kdyby se chtela pfeloziti nebo odstraniti nejaka castka, menil se a rusil celek. Nebot’ co svou pfitomnosti nebo nepfitomnosti nepusobi prazadny patrny rozdil, neni dulezitou cast! celku. IX. Z toho, co bylo feceno, jest take patrno, ze nenf ukolem basnfkovym pfedvadeti, co se stalo, nybrz co by se stati mohlo, t. j. veci mozne podle pravde podobnosti nebo nutnosti. Nebot’ dejepi- sec a basnik nelisi se tfm, ze jeden vypravuje ve versich a druhy v 18
prose - nebot bylo by mozno dejiny Herodotovy pfevesti do versu a nicmene byl by to druh dejin, at ve versi anebo bez versu - ale tim se lisi, ze jeden pfedvadi to, co se stalo, druhy to, co by se stati mohlo. Proto take je poesie filosofictejsi a dulezitejsi nez historic; nebot poesie predvadi spise veci vseobecne, historic vsak jednot- live. Vseobecnym se mysli, jakemu cloveku jake asi veci slusi mlu- viti nebo konati podle pravde podobnosti nebo nutnosti; о to usiluje poesie, davajic osobam jmena. Jednotlive vsak jest, co fekl Alki- biades nebo co se s nim stalo. U komedie je to obzvlaste patrno: basnici, sestavivse pribeh z pravde podobnych udalosti, podkladaji potom libovolna jmena; nebasni jako skladatele posmesnych bdsni о jednotlivci. V tragedii vsak se pfidrzuji danych jmen. Pricina toho jest, ze vefime tomu, co je mozne. Co se tedy nestalo, о tom jeste nevefime, ze je mozne; nebot nebylo by se stalo kdyby bylo ne- mozne. Nicmene v nekterych tragediich jest zname jen jedno jmeno nebo dve, v jinych vsak ani jedno, jako v Agathonove Kvetine: tarn jsou udalosti stejne smyslene jako jmena a nicmenS se libi. Proto naprosto neni tfeba vyzadovati, aby se basnici drzeli obvyklych mythu о kterych jednaji tragedie. Vzdyt’ takovy pozadavek je smesny, ponSvadz i zname my thy jsou jen nekterym zname a pfece test vsechny. Z toho jest patrno, ze basnik ma byti spise basnikem deju nez versu, ponevadz jest basnikem proto, ze napodobuje, a to diny. A byt i snad zbasnil, co se skutecne stalo, neni о nic mene basnikem; nebot’ neni prekazky, proc by nektere udalosti z t6ch, ktere se staly, nebyly takove, ze se stati mohly podle pravde podob- nosti nebo moznosti, a v tom jest on jejich bcisnikem. Z jednoduchych deju a pribehu nejhorsi jsou episodicke. Nazyvam pak episodickym takovy dej, ve kterem jednotlive casti (epeisodia) nasleduji po sobe beze vseho zretele к pravde podob- nosti nebo nutnosti. Takoveto deje skladaji basnici chatmi ze sve vlastni neschopnosti, dobfi к vuli hercum; nebot’ skladajice kusy pro zavod, roztahnou pribeh proti (vnitfni) nutnosti a jsou pak casto nuceni prekroutiti (pfirozeny) postup. 19
Nez tragedie jest napodobenim nejen cinu uceleneho, nybrz take udalosti strach a soucit vzbuzujicich. A takove udalosti stavaji se nejspfse, kdyz se sbShnou mimo nadani, a to vzajemnym vyvojem veci. Nebot’ takovym zpusobem budou v sob£ spise mfti r£z pfekva- peni nez kdyby se staly samy od sebe a nahodou. Vzdyt’ i z naho- dilych udalosti zdajf se nejpodivuhodnejsf ty, ktere se jevi, jako by se staly umyslne, jako na pf. ze socha Mityova v Argu zabila toho, kdo byl puvodcem vrazdy Mityovy; spadla na n6ho, kdyz se na ni dival. Nebot’ se zdd, ze takove udalosti se nestaly nazdafbuh. Proto takove deje jsou ovsem krasnejsi. X. Z deju jedny jsou jednoduchS, druhe zapletene; nebot jiz diny, jejichz napodobenim jsou deje (dramatu), jsou takove. Jedno- duchym pak nazyvame dej, ve kterem, vyviji-li se souvisle a uce- lene, jak jsme stanovili, deje se pfechod (od sceny ke scen6) bez obratu (peripetie) a bez poznani (anagnorise). Zapleteny pak jest, kde jest pfechod s anagnorisi nebo peripetii nebo s obema. To vsak se must diti ze sameho uspofadani deje, aby se to samo vyvijelo nutne nebo pravde podobne z pfedchazejicich udalosti; nebot’ jest velky rozdil, deje-li se jedno pro druhe, ci deje-li se to po nem. XI. Peripetie jest, jak jsme fekli, zmena udalosti v pravy opak, a to, jak tvrdime, podle pravde podobnosti nebo nutnosti. Jako v (Sofoklove) Oidipu pfisel posel, aby potesil Oidipa a zbavil ho stra- chu. co se matky tyce, ale zpusobil pravy opak, kdyz mu zjevil, kdo jest. A v Lynkeovi byl rek veden na smrt a Danaos sei za nim, aby ho usmrtil, ale stalo se, ze tento byl pro sve ciny usmrcen, onen vsak zachranen. Anagnorise pak jest, jak i jmeno samo pravi, zmena nevedomosti v poznani, bud’ v pfatelstvi nebo v nepfatelstvi, a to u tech, kten jsou urceni к stesti nebo к nestesti. Nejkrasnejsi jsou anagnorise, kdyz se zaroven deji peripetie; tak jest tomu v Oi- dipovi. Jsou ovsem i jine: n£kdy se muze stati anagnorise pomoci pfedmetu nezivych a nahodilych a jest mozna anagnorise, zdali 20
пёкбо песо ucinil cili nic. Ale anagnorise, ktera nejvice souvisf s dejem a cinem, jest ta, kterou jsme uvedli: nebot’ takova anagnorise s peripetn zpusobi soucit nebo strach, a takovych pfibehu napodo- benfm jest tragedie, jak soudime; mimo to poji se к takovym uddlostem vysledek st’astny nebo nest’astny. Ponevadz pak anagno- rise jest poznani osob, tykaji se nektere toliko jedine osoby vudi druhe, kdyz jest patmo, kdo jest ten druhy; nekdy vsak jest tfeba, aby оЬё osoby se poznaly, jako na pf. Ifigenie byla pozndna od Oresta z posldni dopisu, aby vsak on byl poznan od Ifigenie, к tomu bylo treba jine anagnorise. Dv6 jsou tedy casti dramatickeho deje, totiz peripetie a anagno- rise, tfeti cast! jest pathos (utrpeni). О peripetii a anagnorisi jsme pojednali, pathos pak jest cin pusobici z£hubu nebo bolest, jako za- vrazdem pfed odima divaku, pfilisne bolesti, poranem a podobne. Xll.Cdsti tragedie, к nimz treba prihlizeti pfi tvofeni deje, prave jsme probrali. Co pak se tyce pofadku, jsou to tyto casti, ve ktere se deli: prologos, epeisodion, exodos, casti sborove a mezi nimi paro- dos a stasimon. Tyto casti jsou spolecne vsem tragediim, v nekterych vsak jsou jeste zpevy s jeviste a kommy. Prologos jest souvisla cast tragedie pfed vystoupenim sboru, epeisodion jest souvisla cast tragedie mezi souvislymi zpevy sbo- rovymi, exodos jest souvisla ddst tragedie, po ktere nenasleduje zpev sborovy. Z casti sborovych jest parodos prvnf pfednes celeho sboru, stasi- mon zpev sboru, ve kterem se nevyskytuji ani anapaesticke ani tro- chejskd verse; kommos jest zalozpev mezi sborem a herci. Pojednali jsme jiz о dastech tragedie, к nimiz tfeba prihlizeti pfi tvofeni deje; zde jsou uvedeny casti, ve ktere se pofadem deli. XIII. Po tom, co jsme prave probrali, bylo by tfeba promluviti о tom, oc musi basnik usilovati a ceho se ma varovati pfi sestavovani dejfi, a jak vznikne tragicky dojem. Ponevadz tedy skladba 21
dokonale tragedie nema byti jednoducha, ale slozena, a ponevadz ma pfedvadeti udalosti, budici strach a soucit - nebot’ to jest charak- teristicka vlastnost takovehoto napodobovani - plynou z toho tyto poudky. Pfedne tragedie nesmf pfedvddSti, jak fadni muzov6 ze stdsti upadajf v nestestf; nebot’ to nebudi ani strach ani soucit, nybrz odpor. Dale nesmf pfedvadeti, jak spatnf tide z nestestf pfechazejf ve stestf; nebot’ to jest naprosto netragicke; nema totiz zadnou z potfebnych vlastnostf, nebudfc ani uspokojeni, ani strach, ani sou- cit. A rovnSz nesmi pfedvadeti, jak clovSk zcela spatny ze stestf pfechazi v nestestf; takoveto uspofadani uspokojilo by sice city lidske, ale nepusobilo by ani soucit ani strach; nebof prvy, totiz soucit, tyce se toho, kdo nezaslouzenS v nestestf upadl, druhy, totiz strach, tyce se toho, kdo jest stejny jako my; proto nevzbudf ta pfihoda ani soucit ani strach. Zbyva nam tedy jako rek clovek, jenz jest uprostfed (mezi dobrym a spatnym). A to jest takovy, jenz ani nenf vzorem ctnosti a spravedlnosti, ani neupadl v nestestf pro spat- nost a nicemnost, nybrz pro nfejakou chybu, a patff mezi muze, pozfvajfcf velike slavy a blahobytu, jako Oidipus a Thyestes a zna- meniti muzove z takovych rodu. Uspesny dej ma tedy byti jed- notny, nikoliv dvojity, jak nektefi tvrdf, a ma miti zmenu nikoliv z nestestf v stestf, nybrz naopak ze stestf v nestSstf, a to ne pro spat- nost, nybrz pro velikou chybu hrdiny takoveho, jak jsme fekli, ane- bo spise lepsiho nez horsiho. Dukaz toho podava skutecna praxe; nebot’ nejprve probfrali bashfci latky, jake se jim namanuly, nyni vsak skladaji se nejkrasnejsf tragedie jen о nekolika rodech, jako о Akmeonovi, Oidipovi, Orestovi, Meleagrovi, Thyestovi, Telefovi a komu jinemu bylo souzeno utrpeti nebo zpusobiti hrozne strasti. UmSlecky nejkrasnejsf tragedie vznika tedy z takoveho us- pofadani latky. Proto dopoustejf se rovnez omylu ti, kteff Euripido- vi vycftajf, ze si tak роста ve svych tragediich a ze mnohe nesfastne konci; nebof to jest, jak jsme fekli, spravne. A nejvetsi toho dukaz jest, ze na jevisti a v zavodech dramatickych takove tra- gedie jevi se nejtragictejsimi, jsou-li fadn6 hrany, a Euripides jevi 22
se nejtragictejsfm basnikem, trebas v ostatmch vecech nepocfna si dobfe. Druhe misto patfi tragedii, kterou nekteff pokladajf za prvnf; ta ma dvoji spofadam, jako Odysseia; konci se jinak pro dobre a jinak pro spatne. A zda se byti prvnf pro spatny vkus obecenstva; nebot’ basnici se jim ffdf, cinice ustupek divdkum. Ale to neni pozi- tek z tragedie, nybrz jest vlastni spise komedii. Nebot tam ti, kten jsou v mythu nejvdtsi nepfatele, jako Orestes a Aigisthos, na konec stavaji se pfateli a nikdo nezabiji druheho. XIV. Strach a soucit muze vznikati ze sc6nicke vy pravy, avsak tez ze sameho sestaveni prfbehu; to jest prednejsi a svedcf о lepsfm basnikovi. Nebot’ dej ma byti sestaven tak, aby se ten, kdo sly si, jak se udalosti vyvfjely, chvfel a cftil soustrast z toho, co se deje, jakoz citi kazdy, kdo slysf baj о Oidipovi. Avsak pusobiti tento dojem scenickou vypravou, jest malo umelecke a vyzaduje provozovanf. Basnici vsak, kten scenickou vypravou pusobi ne strach, ale hruzu, nemaji porozumenf pro tragedii; nebot nesmfme od tragedie zadati vsechny druhy slasti, nybrz jen slast jf vlastm. A ponevadz slast ze soucitu a strachu ma pusobiti basnik napodobenim, jest patrno, ze to musf vkladati do udalosti samych. Vysetfujme tedy, jake skutky budf strach nebo soucit. Takove skutky musf sobe navzajem zpuso- biti bud’ pfatele nebo nepfatele nebo takovi, kteff nejsou ani pfatele ani nepfatele. Jestlize tedy nepfitel песо udela nepiiteli, nepusobi ani provedem ani umysl prazadny soucit, leda v utrpeni samem; a totez platf о tech, kdo nejsou ani pfatele ani nepfatele; pakli vsak ty strasti stanou se mezi pfateli, jako na pfiklad, zabije-li bratr bratra nebo syn otce nebo matka syna nebo syn matku, anebo hodla-li to udiniti nebo ucini-li пёсо podobneho - takove latky tfeba vy- hledavati. Pfevzate baje nesmf se tedy rusiti, jako ze Klyteimestra byla usmrcena od Oresta a Erifyla od Alkmeona, nybrz bdsnik ma sam (nove latky) vymysleti a pfevzatych uzivati krasne. Co minfme slovem krasne, tfeba jasneji vyloziti. Jest totiz mozno, aby se cin dal s plnym vedomfm, jak dinili staff basnici, 23
jako na pf. Euripides vytvofil Medeiu, vrazdici sve deti. Ale mozno jest vykonati hruzny din, ale vykonati jej nevedomky a teprve pozdeji poznati svazek pfatelsky, jako Sofokleuv Oidipus. Ten to ovsem ucinil mimo drama, ale v tragedii same to ucinili na pf. Alk- meon Astydamantuv nebo Telegonos v Ranenem Odysseovi. Dale jest tfeti moznost (ze ndkdo hodla uciniti пёсо vddomd, ale neucini to, a moznost dtvrtd), ze hodla uciniti z nevedomosti skutek nena- pravitelny, ale dojde к poznani pfed jeho provedenim. A mimo tyto pfipady jinych neni. Nebot’ jest nutno bud’ din vykonati nebo ne, a to bud’ vedomky nebo nevddomky. Z tdchto pfipadu nejspatnejsi jest s plnym vedomim пёсо hodlati, ale nevykonati; nebot’ ma v sobd odpornost, ale ne tragidnost; chybi totiz utrpeni. Proto nikdo si tak nepodina, leda vyjimednd, jako v Antigond hodla Kreonta usmr- titi Haimon. Na druhd misto nalezi skutek vykonati. Lepsi vsak jest skutek udiniti bez vddomi, ale po dinu dospdti к poznani; nebot’ od- pornosti tu neni, a anagnorise pusobi mocnym dojmem. Nejlepsf vsak jest pfipad posledni; na pfiklad v (Euripidovd) Kresfontu chce Merope zabiti sveho syna, ale nezabije, nybrz ho poznala, a po- dobnd v Ifigenii (Taurske) poznala Ifigenie sveho bratra, a v Helle syn, hodlaje vydati (na smrt) svou matku, poznal ji. Z te pfidiny, jak jsme jiz dfive fekli, neni mnoho rodu, о kterych jsou moznd tra- gedie. Nebot’ bdsnici, hledajice Idtky, vyzkoumali ne theoretickym uvazovanim, ale nahodou, jak by dosahli takovdho dojmu ve svych latkach. Jsou tedy nuceni sahati к takovym rodum, kterym se po- dobnd strasti pfihodily. О sestaveni udalosti a jake maji byti ddje, jest povdddno sdostatek. O povahach XV. Co se tyce povah, jsou dtyfi vdci, о ndz tfeba usilovati. Prvni a nejhlavnejsi jest, aby byly fadnd. Povahu bude mfti osoba, 24
jestlize, jak jsme fekli (v кар. VI.), jejf fee nebo din bude projevo- vati nejaky umysl; fadnou povahu, bude-li projevovati umysl fadny. A to jest mozno pfi kazdem druhu lidf; nebof fadnou muze byti zena i otrok; ovsem ze z nich zena jest horsf (nez muz), otrok pak byva vubec spatny. Druha vdc jest, vytvofiti povahy pfimefene; jest na pfiklad povaha muzna, ale pro zenu neni pfimefeno, aby byla muzatkou nebo aby strach budila. Tfeti vec jest vernost; to jest песо jineho nez vytvofiti, jak jsme fekli, povahu fadnou a pfimefe- nou. Ctvrta vec jest duslednost. I kdyby totiz byl nedusledny ten, jenz jest pfedmetem napodobovani, a daval na jevo takovou pova- hu, pfece musf byti dusledne neduslednym. Pffklad spatnosti povahy, jez nebyla nutna, jest na pf. Menelaos v Orestu, pfiklad nevhodnosti a nepfimefenosti nafek Odysseuv ve Skylie a fed Melanippina, neduslednosti Ifigenie v Aulide; nikterak se totiz ne- podoba Ifigenie prosief Ifigenii pozdejsf. Jest tfeba take pfi povahach, jako pfi sestavovani udalosti stale usilovati о nutnost nebo pravde podobnost, tak aby bylo nutno nebo pravde podobno, ze takovyto clovek mluvi nebo kona prave takove veci, a aby bylo nutno nebo pravde podobno, ze tento skutek se stal po onom. Patrno jest tedy, ze take rozuzleni deju ma se diti z deje sameho a nikoliv, jako v Medei, pomoef divadelnfho stroje, a jako se v Iliade deji udalosti stran odplutf. Ale stroje mozno uziti pro to, co se stalo mimo drama, bud co se stalo drive a co clovek nemuze vedeti, nebo co se stane pozdeji a vyzaduje pfedpovedi nebo oznameni; nebof pfipoustfme, ze bohove vidf vsecko. Pravde nepo- dobno vsak nic nesmf byti v udalostech, ieda mimo tragedii, jako pravde nepodobnost v Oidipu Sofoklove. Ponevadz tragedie jest napodobeni lepsfch povah, musime si pocmati jako dobff malffi; nebot’ oni, ackoliv ponechavaji vlastni podobu a verne osoby vypodobnuji, malujf je krasnejsimi. A tak i basnfk, kdyz napodobuje lidi prchlive a lehkomyslne a ostatnf po- dobne vady v povaze majici, m2 je vypodobnovati uslechtile, jako vylicili Achillea jako pfiklad drsne povahy Agathon a Homer. 25
Tato pravidla tfeba zachovavati a mimo to pravidla о scenicke vypravS, jez nutne provazi toto basnictvi; nebot’ v tom Ize casto chybovati. О tom vsak jest s dostatek pojednano v drive vydanych spisech mych. Dodatek - rozlicne pokyny XVI. Co jest anagnorise (poznani), bylo vylozeno drive (кар. XL). Druhy anagnorise jsou: Prvni, nejmene umelecka, ktere basnici nej^asteji uzivaji, kdyz si nevedi rady, vznika ze znameni. Znameni jsou bud’ od narozeni, jako "kopi, ktera nosi ze Zeme zrozeni", nebo "hvezdy", jichz uzil Karkinos v Thyestu, jina pozdeji ziskana, a to nektera na tele, jako rany, druha pfedmety vnejsf, jako sperky, nebo jako v Tyre poznani podle kosiku. Take tech mozno uziti bud’ lepe nebo hufe, jako na pf. Odysseus byl poznan po rane jinak od chuvy a jinak od pastyfu. Jsou totiz anagnorise, zpusobene jen pro- to, aby si kdo ziskal viru, malo poeticke, a takove jsou vsechny po- dobne, avsak poznani z nenadani, jako na pf. v "Myti nohou", jsou lepsi. Na druhem miste jsou poznani, ktera byla vymyslena od basnika. Jako na pf. Orestes v Ifigenii byl poznan, ze jest Orestes; ona byla totiz poznana podle dopisu, on vsak sam mluvi, co chce basnik, nikoliv co chce baj; proto blizi se to ponekud uvedene vade, ponevadz Orestes mohl uvesti take nektere jine dukazy. Jiny pfiklad jest mluva tkaniny v Sofoklove Tereovi. Tfeti druh poznani zpusoben byva pameti, tim ze nekdo, uzfev песо, uvedomi si песо pameti, jako v Dikaiogenovych Kypfanech rek uzfev malbu zaslzel a ve Vypravovani u Alkinoa Odysseus uslysev pevce hrati na kitharu a vzpomnev si zaslzel, a proto byli poznani. 26
Ctvrty druh poznani pochodi z usudku, jako v Choeforach: prisel nekdo podobny, ale podobny neni nikdo krome Oresta, ten tedy prisel. Sem patff take poznani, ktereho uzil sofista Polyidos о Ifige- nii: pravde podobno zajiste bylo, aby Orestes usuzoval, ze jako jeho sestra byla obStovana, tak i jemu hrozi obetovani. A rovnez se soudi v Theodektove Tydeovi, ze Tydeus (?) prisel, aby nasel syna, ale ma zahynouti sdm. A podobne jest poznani ve Fineovcich, kde divky uzrevse misto, usuzovaly osud svuj, ze jest jim totiz souzeno na tomto miste zemfiti, jezto zde byly po narozeni odlozeny. Mozne jest take poznani z nespravneho usudku divaku, jako v Odysseu Izivem poslovi; fekl totiz, ze pozna luk, ktery nevidel; avsak tvrditi, ze bude poznan podle toho, jest usudek nespravny. Ale ze vsech nejlepsi poznani jest poznani z udalosti samych, kdyz nastava prekvapeni z udalosti pravde podobnych, jako v So- fokleove Oidipu a v (Euripidove) Ifigenii; nebot jest pravde podob- no, ze si Ifigenie pfala poslati dopis. Takovato poznani jsou jedina bez vymyslenych znameni a sperku. Druhe misto maji poznani z usudku. XVII. Basnik, kdyz deje sestavuje a slovne je zpracovava, nechf si je co nejziveji pfed ocima pfedstavuje. Nebot’ takovym zpuso- bem, kdyz se bude na ne divati, jako by byl pritomen, kdyz se deji, poznaval by nejzfejmeji, co je vhodne, a nejmene by mu zustavalo tajno, co tomu odporuje. Dukazem toho jest, co se vytykalo Karki- novi: jeho Amfiaraos odesel z chramu; kdyby to divaci nebyli videli, bylo by jim to uslo, ale v divadie propadla tragedie, jezto se nad tim pohorsili divaci. Dale necht basnik pokud mozna hraje (v duchu) s gesty svych osob. Nebot’ pro stejnou povahu pusobi iicjpresvedcivejsim dojmem ti, ktefi sami maji urcite vasne, nej- pravdiveji se zlobi rozzlobeny. Proto basnictvf vyzaduje cloveka /vlast’ nadaneho nebo vznetliveho: prvni snadno se vmysli do si- uiace, druhy uvede se snadno v rozcilenf. Basnik necht’ latky jiz vyivofene i ty, ktere tvofi sam, nejprve si naznaci povsechne a 27
potom teprve nechf do nich vklada vlozky a dej sire rozvadi. Tvrdftn, ze takovym zpusobem by se vidSla vseobecna idea, jako na pf. v Ifigenii. Byla obetovdna divka a zmizela obetujicim beze stopy; byla pfenesena do jine zeme, kde byl obycej obetovati ci- zince bohyni, a stala se knezkou toho obfadu. Za nejaky das potom se stalo, ze tam pfisel bratr te knezky. Ze mu vdstil buh z jakesi pficiny, aby tam sei, a za jakym udelem, nepatri к vlastnimu deji. Kdyz tam pfisel, byl zajat, a kdyz mel byti obetovan, byl poznan, a to bud’ jak slozil Euripides nebo jak Polyidos, u nehoz rek zcela vhodne pravil, ze vskutku nejenom sestra, nybrz i on sam ma byti obdtovdn, a z toho jim vzesla spasa. A potom necht’ jiz basnik pod- lozf jmena a vklada vlozky. A vlozky at’ jsou vhodne, jako u Euripi- da silenstvi Orestovo, ktere zpusobilo jeho zatceni, a odist’ovani, ktere ho zachranilo. V dramatech vlozky jsou kratke, ale epos se jimi prodluzuje. Ne- bot’ latka Odysseie neni dlouha; rek jest vzdalen mnoho let, stale na neho ciha Poseidon a (konecne) jest sam; doma doslo to tak daleko, ze jeho statky jsou mrhany od zenichu a jeho synovi se cini uklady. Tu pfijde sam po bouflive plavbe, da se poznati, sam ucini utok, zachrani se a zahubi nepfatele. To jest vlastnf latka, ostatek jsou vlozky. XVIII. V kazde tragedii jedna cast jest zauzleni, druha rozuzleni. Zauzlenim jsou zpravidla udalosti mimo dej a nektere v deji samem, ostatek je rozuzleni. Jinak feceno, zauzleni jest vsecko od zacatku az к te casti, ktera jest hranicf, odkudz nastava obrat v nestesti nebo v stesti; rozuzleni pak jest Cast od pocdtku obratu az do konce. Так na pf. v Theodektove Lynkeu jsou zauzlenim udalosti pfedchozi a uchvaceni ditete a potom jeho rodicu, rozuz- lenim pak jest vse od zaloby na smrt az do konce. Jsou ctyfi druhy tragedie; nebot’ tolikez jest i jejich casti, jak bylo feceno. Prvnf jest slozita: jejim hlavnfm obsahem jest peripetie a anagnorise. Druha jest patheticka, jako tragedie о Aiantovi a 28
Ixionovi. Tfeti jest charaktemi, jako Zeny z Fthie a Peleus. Ctvrty druh jest vypravny, jako dcery Forkyovy, Prometheus a tragedie, ktere se odehravaji v podsveti. Basnik necht’ usiluje, aby mel vsechny dasti dokonale; nenf-li to mozno, aspoft nejvice cast! hlavnich, zvlasf kdyz se nyni cini na basniky pfepjate pozadavky. Nebot’ ponevadz se vyskytli pro kazdou Cast basnici znameniti, zada se, aby jednotlivec pfekonal pfednost kazdeho zvlast’. Jest sprdvne nazyvati tragedii jinou nebo stejnou pro jeji latku, ale tez, maji-li totez zauzleni a rozuzleni. Ale mnozi basnici, vyt- vorivse dobre zauzleni, rozpletaji je spatne, ale jest tfeba, aby v obem byli mistry. Basnik necht’ ma na pameti, co jiz dastokrate bylo feceno, a at’ necinf z tragedie skladbu epickou (tfmto slovem minim mnohost dejfl), jako kdyby nekdo ch tel zpracovati v tragedii cely dej Iliady. Nebof tarn, ponevadz basen jest dlouha, maji jednotlive casti pfimefenou velikost, ale v dramatech vysledek velmi casto pfinasi zklamani. Dukazem toho jest, ze ti, ktefi zpracovali (v tragedii) cele dobyti Troje a nikoliv jednotlive casti jako Euripides, anebo celou baj о Niobe a nikoliv jako Aischylos, bud’ propadaji nebo ne- maji uspech; vzdyf i Agathon pouze proto propadl. Naproti tomu v peripetiich a v jednoduchych pfibezich dosahuji obdivuhodne sveho cile. Na pfiklad kdyz clovek chytry, ale nicemny jest os^len, jako Sisyfos, anebo kdyz statecny, ale nespravedlivy jest porazen. Nebot’ to jest tragicke a libi se obecenstvu a jest pravde podobno, ze se mnoho deje i proti pravde podobnosti. A sbor necht’ se poklada za jednoho z hercu a necht’ jest casti cel- ku a necht’ se ucastni hry, ne jako u Euripida, nybrz jako u Sofok- lea. U pozdejsich basniku nesouvisi zpevy sboru s dejem о nic vice nez s jinou tragedii. Davaji tedy peti vlozky, coz prvnf zacal Aga- thon. A pfece, jaky jest to rozdil, zpivaji-li se vlozky, nez kdyby chtel nekdo pfenesti fee nebo cele jednani z jednoho dramatu do druheho? 29
О strance myslenkove a slovni XIX. О vsem ostatmm jest tedy promluveno, i zbyva promluviti jeste о strance slovni a myslenkove. Vyklad о strance myslenkove budiz polozen do spisu о rhetorice; nebot’ pfislusi one nance. Myslenkovou strankou mini se to, deho se ma feci dosfci. К tomu ucelu slouzi dokazovam a vyvracovani, vzbuzovani citu , jako litos- ti, strachu, hnevu a pod., a take zv&sovani a zmensovam. Rozumi se samo sebou, ze basnik musi v dramatickych udalostech fiditi se tymiz zasadami (jako fecnik), kdyz je ma pfedvadeti jako zalostne nebo strasne, nebo jako velike nebo jako pravde podobne. Rozdil jest pouze v tom, ze (v tragedii) musi se udalost jeviti takovymi i bez pfednaseni, kdezto v feci musi je fecnik takovymi delati a pfedvadeti. Nebot’ к сети by byl fecnik, kdyby se udalosti jevily samy tak, jak je tfeba, a nikoliv podle jeho slov ? Co se tyce stranky slovni, mozno nejprve uvazovati о formach vyjadfovacich, ktere musi znati umeni deklamacni a zvlaste jeho odbornik, jako na pf. co jest rozkaz a modlitba, co vypravovani, hrozba, otazka, odpoved’ a je-li jeste песо podobneho. Vzdyt’ zna-li basnik takove veci nebo ne, z toho mu nevzejde zadna vytka, ktera by za fee stala. Nebot’ jakou vadu by kdo uznal ve vytce, kterou cinf Protagoras Homerovi, ze chteje vysloviti modlitbu, pronasi rozkaz ve slovech "O hnevu bohyne pej"? Pravi totiz, ze vybidnouti neko- ho, aby песо cinil nebo necinil, jest rozkaz. Procez nechme tyto veci stranou, jezto uvazovani о tom patfi jine nauce a nikoliv poetice. XX. V cele feci jsou tyto casti: hlaska, slabika, dastice spojovaci, podstatne jmeno, sloveso, ohybani, veta. Hlaska je zvuk nedelitelny, ale ne kazdy, nybrz takovy, jehoz skladanim vznika slovo; vzdyt’ i zvifata vydavaji zvuky nedelitelne, ale z nichz nemohou zadny nazvati hlaskou. Hlasky jsou: 30
samohlaska, polohlaska a nema hlaska. Samohlaska jest hlaska, ktera ma slysitelny zvuk bez pohybu jazyka. Polohlaska jest hlaska, ktera ma s pohybem jazyka slysitelny zvuk, jako s a r. Nema hlaska jest hlaska, ktera s pohybem jazyka sama о sobe zvuku nema, ale spojena jsouc s hlaskami, ktere majf nejaky zvuk, stava se slysitel- nou, jako g a d. Hlasky se lisi mezi sebou rozlicnym tvarem list a mistem sveho vzniku, pfidechem silnym nebo slabym, delkou a kratkosti a tez podle toho, majf-li pfizvuk ostry nebo tezky nebo prostfedni. О tom v jednotlivostech slusi jednati ve spise о metrice. Slabika jest zvuk, jez sam о sobe vyznamu nema, slozeny z hlasky neme a hlasky zvuk majicf; nebot’ gr i bez a jest slabika, i s a, jako gra. Ale uvaha о rozdilech slabik patrf take do metriky. Castice spojovacf jest slovo, samo о sobe vyznam nemaj ici, ktere ani nebrani ani nepfispiva ke smyslu skupiny z nekolika slov; klade se na zacatku a uprostfed jednotlivych clenu, ale neni vhodno klasti ji na zacatek samu о sobe; prikladem jsou slova (pev, 6e) anebo slovo, samo о sobe vyznam nemajici, ktere z vice slov nez jedno, vyznam majicich, tvofi jediny celek smysl majicf, jako oqaqn a nepi atd. Podstatne jmeno jest vyraz slozeny, samostatny vyznam majicf, ale cas neoznacujici; zadna cast jeho nema samostatny smysl, jako na pf. ve slove Theodores "doros" nic neznamena. Sloveso jest vyraz slozeny, samostatny vyznam majicf; zadna cast jeho sama о sobe nema samotny smysl prave tak jako u pod- statnych jmen. Kdezto ‘slovo "clovek" nebo "bily" neoznacuje cas, sloveso "jde" nebo "sei" oznacuje zaroven cas, a to prvni tvar cas pfitomny, druhy cas minuly. Ohybani (flexe) vyskytuje se u podstatneho jmena i u slovesa, a to bud’ na otazku di? nebo komu? a pod.; anebo, tyka-li se jednoho nebo mnohych, jako na pf. clovek nebo lide; anebo tyka-li se zpusobu vyjadfovacich jako v otdzce nebo rozkazu, tak jest na pf. "sei?" nebo "jdi!" ohybani slovesa tohoto druhu. 31
Veta jest vyraz slozeny, svuj vlastni vyznam majfcf, jehoz nektere casti samy о sobe песо znamenaji; nebot’ nesklada se kazda veta ze sieves a jmen, jako na pf. znama definice clovfeka (tvor dvounohy chodfcf), ale pfipousti se, ze muze byti vSta bez slovesa; avsak vzdycky bude miti veta ddst, jez песо znamena, jako jest na pf. Kleon ve vete " Kleon jde". Veta muze byt jednotna dvojim zpusobem, bud tfm, ze znamena jednu v6c, anebo spojenfm vetsiho podtu casti, jako jest jednotna na pf. Ilias. Definice dloveka jest jed- notna, protoze znamena jednu vec. XXL Druhy jmena podstatneho (i pfidavneho) jsou: jednoduche nebo dvojite. Jednoduchym nazyvam to, ktere neni slozeno z dastf, samostatny smysl majfcfch, jako "zem". Dvojite zase sklada se bud z casti vyznamne a bezvyznamne (ale v celem slove samostatny vyznam majfcf), anebo z casti vyznam majicich. Muze vsak byti jmeno tak6 trojnasobne a ctyfnasobne, ba i mnohonasobn6, jako jest vetsina slov slavnostnich, na pfiklad Hermokaikoxanthos. Kazde substantivum jest bud obycejne, nebo dialekticke, nebo metaforicke, nebo ozdobne, nebo umele utvofene, nebo rozsifene, nebo zkracene nebo pozmenene. Obycejnym nazyvam to, ktereho uzfvajf vsichni, dialektickym pak, ktereho uzivaji jen nekteff; i jest patrno, ze totez slovo muze byti dialekticke i obycejne, ale ovsem ne tymz lidem; na pf. ovyuvov (kopi) jest u Kypfanu slovo obycejne, ale nam je dialekticke. Metafora jest pfeneseni jmena z jedne veci na druhou, a to bud z rodu na druh, nebo z druhu na rod, nebo z jednoho druhu na jiny, anebo podle obdoby. Jako pfiklad z rodu na druh uvadim: "Zde stoji moje lod"; nebot’ zakotvenf jest jakysi druh stani. Z druhu na rod: "Veru deset tisic slavnych skutku vykonal Odysseus"; nebot’ deset tisic jest tolik, co mnoho, procez se slova toho ((Liupioi) uziva nyni ve smyslu "mnoho". Z druhu jednoho na jiny druh na pf.: "ko- vem zivot vycerpav" a "ut’av nelitostnym kovem"; zde basnik uzil 32
.lova vycerpati ve smyslu utnouti a utnouti ve smyslu nacerpati; nebot obe slova znamenaji jakesi oddelovani. Analogic nazyvAm, kdyz druhy clen se тй stejne к prvnimu jako < tvrty ke tfetimu; nebot’ basnik misto druheho polozi ctvrty nebo misto ctvrteho druhy. A nekdy pfiddvaji к metafofe, ceho se tyce. Uvadim pfiklad: "else ma se к Dionysovi jako stit к Areovi"; basnik nazve tedy disi "stitem Dionysovym" a sti't "cisi Areovou". Anebo staff ma se к zivotu jako vecer ke dni; nazve tedy vecer "stdrim dne" a staff "vecerem zivota" anebo, jak fekl Empedokles, "zapad zivota". V nekterych pnpadech nemame urditeho slova pro analogii, ale тстёпё bude mozno vyjadfiti se zpusobem po- dobnym, na pf. pro rozhazovani semene mame slovo rozsёvati, ale nemame podobneho slova pro vysflani zafu ze slunce; ale to je ve stejnёm pomeru к slunci, jako rozsCvani к semeni; proto jest spravne feceno: "гог8ёуа]е bozstvem dany zar". A jest mozno uziti tohoto zpusobu metafory i jinak: dati mu jin6 jm6no, ale odnfti mu песо к nemu patficiho, jako kdyby nekdo nazval stit ne "cfsf Areo- vou", ale "cfsf bez vina". Umele utvorene jest slovo, ktere vubec nikdo neuziva, ale basnik samojediny je klade - jsou, jak se zda, nCktera slova takova - na pf. pravMi misto %ератос (rohy) epvoyec; (уё1ёуку) nebo misto "knez" (fepeuc;) "modlitel" (dpqxqp). ИогмТепё je slovo, uzije-li se v пёт samohlasky dels! nez je pravidlem nebo та-li slabiku vlozenou; zkracene pak jest., je-ii z neho песо vynato. Pfiklady slova rozsifeneho jsou tvary ябХеои; a TtoA,qoc; , jakoz i ITqXeiSov a n.qV|id6eco, zkracene tvary ypT (misto xptdq), (m. owua) a (m. ve versi pta yiyverdi ap.(poTEp(Dv йц/. Рогтёпёпё je slovo, jestlize basnik jednu Cast jeho tvaru po- necha a druhou utvofi, na pf. ve versi Ss^vrepov хоста pa^ov je Ss^vtspov misto Se^tov. Ze substantiv jsou nCktera rodu muzskCho, jina rodu zenskeho a jina rodu stfedniho. Muzska jsou ta, ktera se konci v hlasky v, p, 33
a v ty, ktera jsou s touto slozeny - jsou to dve 4/ a £ zenska, ktera se konci v dlouhe samohlasky v a co a v samohlasku a , ktera muze byti zdlouzena. I jest tedy stejny pocet zakonceni pro rod muzsky i zensky; nebot’ v a jsou totez jako <;. Zadne substantivum nekonci hlaskou nemou ani kratkou samohlaskou. Na 1 zakoncena jsou pouze tri yeXt (med), хоцул (gumma), яетгерг (pepf). Na v konci pet slov то ятои (stado), to vanu (hofcice), to yovu (koleno), to бори (kopi), to aow (mesto). Substantiva strednfho rodu konci tymiz samohlaskami a souhlaskami v, p, g. XXII. Pfedni vlastnostf basnicke dikce jest, aby byla jasna a ne- byla nizka. Nejjasnejsi jest, sklada-li se z obydejnych slov, ale jest nizka. Toho dokladem jsou basnS Kleofontovy a Sthenelovy. Ve- lebna vsak jest a vyhyba se vsednosti, uziva-li slov neobvyklych; neobvyklymi minim slova dialekticka, metafory, tvary roztfistene a vubec vse, co se pfici obycejne feci. Jestlize vsak uzije vsech po- dobnych vyrazu, povstane bud’ hadanka nebo barbarismus; ze samych metafor hadanka, z dialektickych slov barbarismus. Povaha hadanky tkvi totiz v tom, ze ackoli se mini veci skutecne, spoji se veci nemozne - to neni mozno ucinit spojenim skutecnych slov, nybrz spojenim metafor - na pf.: Spatfil jsem, jak muzi muz med’ na telo pfipinal ohnem (t.j. jak lekaf sazel bahky) a podob. Ze slov dialektickych vznika barbarismus. Rec basne ma tedy byti jaksi promisena uvedenymi druhy slov; nebot’ slova dialekticka, metafory, figury a ostatni uvedene druhy zamezi vsednost a nizkost, obycejna slova pak zpusobi jasnost. Ne- malou merou pfispiva к jasne a vybrane mluve prodlouzeni, zkraceni а рогтёпёш slov; nebot’ na jedne strane jejich odchylka od obycejnosti zpusobi prave svou neobvyklosti mluvu vybranou, ale na druhe strane svou shodou s obycejnym vyrazem mluvu 34
jasnou. Proto nepravem vycftajf ti, kteri karajf tento zpusob mluvy a posmivaji se Homerovi, jako na pr. Eukedes starsf, jenz fikal, ze jest snadno delati verse, jestlize bude dovoleno slabiky prodluzova- ti, jak kdo chce, sloziv na posmech verse v tomto slohu: ’ E7uxapT|v eibov Mapa$tnva5e PaSi^ovxa oux av epapevot; xbv ex£^vou eXXePopov. Ovsem napadne uzivati tohoto zpusobu je smesne, ale mirne uzivani hodi se ke vsem druhum; nebot’ uzfval-li by kdo metafor, slov z nareci a dalsich druhu nevhodne a schvalne pro smich, sveho vysledku by dosahl. Jak vsak se list uzivani vhodnych slov v basnich, mozno pozoro- vati, vkladajf-li se do verse slova obycejna. Ze mam pravdu, poznal by kazdy, kdo by misto vyrazu dialektickeho nebo metafor a jinych figur kladl slova obycejmi. Na pr. Euripides slozil tyz vers jako Aischylos, pfemeniv pouze jedine slovo, dav na misto obycejneho a obvykleho slova slovo vybrane; jeho vers jevi se krasnym, Ais- chyluv prostym. Aischylos totiz ve Filoktetu napsal: A nemoc, jez ji stale z masa nohy me Euripides vsak polozil misto "ji" "ma hody": A nemoc,jez ma hody z masa nohy me A rovnez by tak bylo, kdyby nekdo ve versi: ted’ vsak takovy krecek a tintera beze vsi sily dosadil slova obycejna: ted’ vsak takovy maly a skrovny beze vsi sily 35
anebo kdyby tak ucinil ve versi: pfistaviv nevelky stul a nevzhlednou zidlici к nemu pfistaviv bidny still a osklivou zidlici к nemu a rovnez kdyby misto "bfehy fvou" fekl "bfehy vresti1’. Arifrades posmfval se tragickym basnikum, ze uzivaji vyrazu, kterych by nikdo v skutecne feci nevyslovil, jako Scopaxcov ало nikoliv ало Scopaxcov a 1A%iXXeco<; л£р1 nikoli лерг ’A%iXXeco^, nebo vyrazu cfeSIev, syd) 5e viu a j. pod. Ale vsechny takove vyrazy, ponevadz to nejsou slova obycejna, dodavaji feci nevsedniho razu - to on nevedel. A jest to velka vdc uzivati nalezite kazde z uvedenych ozdob feci, i slozenych slov z nafeci, daleko vsak nejvetsi jest dobrym tvurcem metafor. Nebof tuto pfednost jedinou nelze pfevziti od jineho, ba jest to znamkou dokonalosti; tvofiti dobre metafory znamena totiz pozorovati podobnost mezi vecmi. Slova slozena nejlepe se hodi pro dithyramby, slova z nafeci pro bdsnd epicke, metafory pro poesii iambickou. V basnich epickych Ize uziti s prospechem vsech druhu, о kterych jsme se zminili, v basnich iambickych pak, jezto co nejvice napodobuji skutecnou fed, hodi se takova slova, kterych by dlovek uzil v feci, t. j. slova obycejna, metafory a figury. О tragedii a dramatickem podobenstvi postaciz nam, co bylo fedeno. 36
Cast tr eti 37
О poesii epicke XXIII, Co se tyce basnictvi epickeho versem napodobujlcfho, jest patrno, ze deje musi byt sestaveny dramaticky jako v tragedilch kolem jedine udalosti cele a uplne, majlci zacatek, stfed a konec, aby basen pusobila jako jedinecny cely organismus svou vlastni slast. Basen nesmf byt podobna d^jepisu, ve kterem nutno vykladati ne о jedinem cinu, nybrz о urcite dobe, co se v m pfihodilo jednot- livci nebo mnohym, pfi demz kazda v£c ma jen nahodily vztah к druhe. Nebot’ jako se ve stejny cas sbehla i namofnl bitva u Salami- ny i bitva s Karthaginany na Sicilii, adkoliv nesmefovaly ke stejnemu cfli, tak i v dobich nasledujfcich deje se mnohdy jedna v6c po druhe a pfece z nich nevznika zadny jediny ell. Avsak temef vetsina basniku podina si timto zpusobem. Procez, jak jsme jiz fekli (кар.VII), jest asi take po teto strance obdivuhodnym basnikem Homer proti ostatnlm, ze aniz se pokusil liciti celou valku (trojskou), ackoliv mela zacatek i konec, nebot’ bisen byla by pfflis velka a nepfehledna, anebo pfi mirnejsi deice zamotana svou roz- manitostf. Takto vsak, vybrav si jen jednu cast, uziva mnohych epi- zod jako jest seznam lodl a jine pffdavky, kterymi protkiva svou basen. Ostatni vsak basnici skladaji basen о jednom rekovi a о jedne dobe a о jedne, ale mnohotvarne udalosti, jako skladatel Ky- prii nebo Male Iliady. Procez z Iliady a z Odysseie Ize z kazde vyt- vofiti po jedne tragedii anebo nejvyse po dvou, ale z Kypril mnoho a z Male Iliady vice nez osm jako Spor о zbran (Achilleovu), Filok- tetes, Neoptolemos, Eurypylos, (Odysseus) zebrakem, Lakonske zeny, DobytI Troje, Odpluti, Sinon a Trojanky. XXIV. Krom toho ma epicka basen mlti tytez druhy jako trage- die (ma totiz byti jednoducha nebo slozita, anebo ethicka nebo pa- theticka) a nevyjimaje hudbu a divadelnl pfedvadeni ma mlti casti stejne (nebot’ vyzaduje peripetii, anagnorisf i cast! pathetickych), 38
take myslenkovou stranku i mluvu ma miti dobre usporadanu. Ту vsechny vlastnosti ma Homer, a to nejdnve a v mire nalezite. Ne- bot’ z obou jeho epopei zastupuje Ilias jednoduchost a patheticnost, Odysseia slozitost (anagnorise jest totiz vsude) a ethidnost. Mimo to vynika Homer mluvou i myslenkovou strankou nade vsechny basniky. Lisi vsak se epopeie delkou sve skladby a metrem. Co se tyce delky postacf mira, jak jsme ji stanovili (кар. VII ), jest totiz treba, aby se mohl soucasne prehlednouti zacatek i konec. A tomu by tak bylo, kdyby byly skladby kratsi nez stare epopeie a blfzily se poctu tragedii, ktere se provozuji о jednom predstavenf. Epicka basen ma veliky sklon к rozsirovani sve velikosti. V trage- dii totiz nelze pfedvadeti nekolik casti, jako by se dely soucasne, nybrz jen to, co se deje na jevisti a jest ulohou hercu, avsak v basni epicke, ponevadz je to vypravovani, Ize vypisovati, ze mnoho casti se deje soucasne; tfm se zvetsuje velkolepost basne, jsou-li to casti vhodne. To jest vyhoda epicke basne к ucinnosti, ze posluchace pfenasf z jednoho mista na druhe a muze vkladati vlozky ruzne delky; nebot’ jednostejnost brzy presyti a pusobi, ze tragedie propadajf. Hexametr osvedcil se ze zkusenosti vhodnym metrem. Nebot’ kdyby chtel nekdo skladati basen epickou v nekterem jinem metru nebo v nekolika metrech, jevilo by se to nevhodnym; jest totiz hexametr metrum nejklidnejsi a nejvelebnejsi - proto pripousti vel- mi casto vyrazy z nareci a metafory; vzdyt’ take jest poesie epicka slavnostnejsi nez jine, Ale iambicky trimetr a trochejsky tetrametr jsou verse pohybu, ten to je vhodny к tanci, onen к jednani. Jeste podivnejsi by bylo, kdyby nekdo mfsil metra, jako Chairemon. Pro- to neslozil nikdo dels! epickou skladbu v jinem versi nez hexame- tiu, ale, jak jsme rekli, pfirozenost sama uci voliti vhodne metrum. Homer v mnohe jine pricine zasluhuje chvaly, zvlaste pak ze je- ll iny z basniku dobre vi, co ma ciniti. Basnik sam ma mluviti co nejmene, ponevadz v tom smeru napodobitelem neni. Ostatni 39
basnici vystupuji totiz v cele sve basni ve vlastni osobe a napodo- buji jine osoby jen malokdy, on vsak po kratkem uvode hned predvadi maze nebo zenu nebo nqakou jinou bytost, a nikoho bez povahy, nybrz kazdeho s urcitou povahou. V tragediich jest ovsem nutno uvadeti veci podivuhodne, avsak spise se hodi do b£sn£ epicke vec pravde nepodobna, kterou se nejspise pusobi zjev podivuhodny, ponevadz ctenari nevidi osobu jednajici. Nebot’ (Homerovo) liceni, jak Hektor jest pronasledovan, na jevisti ukazalo by se smesnym, kdyby Rekove stali a nepronasle- dovali ho a Achilleus jim to posunky zakazoval - ale v epicke basni zustava to skryto. Ale veci podivuhodne jsou prijemne; dukazem toho jest, ze vsichni, kdo prinaseji poselstvi, песо pridavaji, aby se zalibili. Nejvice pak naucil Homer ostatni basniky, jak se maji vypravo- vati veci nepravdive. Spociva to na mylnem soudu. Jestlize totiz kdyz jest-jedna vec, jest take druha, anebo kdyz se jedna vec deje, deje se take druha, domnivaji se lide, ze kdyz jest druha, tak prvni jest anebo se stala; ale to jest nespravn£. Proto se musi, je-li vec prvnf nepravdiva, pfipojiti druha, ktera by skutku byla anebo se sta- la, jestlize by se stala prvni. Nebot’ ponevadz vime, ze druha vec je pravdiva, soudi nase duse nespravne, ze i prvni skutecne jest. Priklad toho mame v Umyvani nohou. Slusi dati prednost nemoznemu, ale pravde podobnemu pred moznym, ale pravde nepodobnym. Dej se nema skladati z cdsti pravde podobnych; nejlepe jest, neobsahuje-li nic pravde nepo- dobneho, neni-li to vsak mozno, necht’ je to mimo vlastni dej, jako ze Oidipus nevedel, jak Laios zahynul. Nema to vsak byti v dra- mate samem, jako v Elektfe zprava о hrach pythickych nebo My- sech, kde hrdina, aniz slova promluvil, prisel z Tegee az do Mysie. Proto jest smesne rikati, ze by se bez takovych prostfedku znicil cely dej; nebot’ se vubec nemaji deje skladati takovym zpusobem. Pakli vsak jej basnik tak stanovi a zda se krasnejsim, nutno pripus- titi i pravde nepodobnost. Nebot’ pravde nepodobnosti v Odyssei, 40
lykajici se vysazeni Odyssea na bfeh, zajiste byly by nesnesitelne, kdyby je slozil basnik spatny. Takto vsak basnik ostatmmi pfed- nostmi zakryva a zjemnuje, co jest pravde nepodobne. О propracovdni feci tfeba zvlast’ usilovati v dastech, kde se nic ned£je, a ktere ani charakteristikou ani myslenkovym obsahem ni- jak nevynikaji; s druhe strany zase mluva pfilis skvSla zatemnuje povahy i myslenky. XXV. О namitkach a jejich feseni objevilo by se, ktere a jake jsou jejich druhy, kdybychom uva^ovali takto: pongvadz basnik jako malif nebo jiny vytvamy umelec napodobuje, musi napodobo- vati pokazde jednim ze tri zptisobu: bud’ jake vSci byly nebo jsou, nebo za jake se pokladajia jakymi se zdajf, nebo jake byti maji. A to se vyjadfuje bud’ slovy obycejnymi nebo vyrazy neobvyklymi nebo metaforami. A jest mnoho uchylek feci; nebot’ tu volnost basnfkum davame. Mimo to nevyzaduje se stejnd pfesnost u basniku jako v pravnim zivote nebo v jinem umSni. A v basnictvi samem musime ro- zeznavati dva druhy chyb, jedna se tyce podstaty same, druha veci podru^nych. Nebot’ jestlize se basnik odhodlal napodobiti, ale po- chybyl pro svou neschopnost, tyde se ta chyba poesie, pakli si ne- vybral latku spravne a licil na pf. jak kun vykrocil obema pravyma nohama, nebo udelal-li chybu v znalosti odbome, jak na pf. v lekafstvi nebo v jine vede, anebo vytvofil-li пёсо neskutedneho, netyka se ta chyba poesie. Proto musime vytky v namitkach fesiti podle techto uvah: 1. Nejprve pfihledneme к vytkam, tykajicim se sameho umeni basnick6ho. Уёс nemozna jest vytvofena; to je chyba. Ale je to spravne, jestlize tim basnik dosahuje ucelu sve basn6, о kterem jsme promluvili, a to cini-li tu anebo onu cast diiraznejsi. Pfikladem toho muze byt stfhani Hektora. Pakli vsak bylo mozno dosici onoho ucelu vice тёпё tez podle pravidel о tom platicich neni spravne dopustiti se chyby. 41
2. Dale nutno se tazati, jakeho druhu jest chyba, tyce-li se pod- staty umenf ci v6ci podruznych. Nebot’ mens! chyba jest, nevi-li, ze lan nema rohu, nez zobrazil-li ji к nepoznani. 3. Krom toho jestlize se vytyka, ze песо neni vyliceno pravdive, mozno vec fesiti takto: "jest to takove, jak to byti ma", jakoz take Sofokles fikal, ze on lief sve hrdiny, jaci maji byti, Euripides vsak, jaci jsou. 4. Pakli vsak to nelze vyloziti ani tim ani onim zpusobem, mozno ffei: "tak se vypravuje", na pr. pfi bajich о bozich. Snad je nelze vypravovati ani lepe ani pravdive, ale jest tomu tak, jak se zda Xenofanovi - ale aspon Ize rici: "tak vypravuji". 5. О jinych vecech snad nelze rici, ze jsou lepsi, ale skutecne byly takove, jako co pravi Homer о zbrani: ostepy v zemi vbodany dolnim koncem jim treely, nebot’ tak bylo tehdaz v obyceji, jak jest tomu i nyni u Illyru. 6. Co pak se tyce toho, zdali nekdo песо krasne nebo nepekne fekl nebo vykonal, treba uvazovati se zfetelem nejen к tomu, co bylo vykonano nebo feceno, je-li to fadne nebo spatne, nybrz take se zretelem к osobe jednajfci a mluvief, dale ke komu to bylo fece- no, nebo kdy, nebo za jakym ucelem, na pr. zdali к vStsimu dobru, aby se stalo, nebo vetsimu zlu, aby bylo odvraceno. 7. Otazky hledici к slovnimu vyrazu mozno vysvetlit na pr. nafecim, na pf. vers: nejprve jejich mezky a ohafe napadal rychle; snad nemini Homer mezky, ale hlidace. A pravi-li о Dolonovi: postavou svou (еГбод) byl nehezky, 42
nemini telo nesoum£me, nybrz nepekny oblicej; nebot’ Kret’ane uzivaji slova eueiSsg ve smyslu krasneho obliceje. A rovnez tak slovy: siln£jsi (^copoxepv) namichej vino, nemfnf vmo nesmisene jako pro pijany, nybrz slovo ^copozepov znamena "rychleji". 8. Jine vyrazy jsou polozeny metaforicky, jako: ostatni bohove spali, i muzove po celou noc a zaroven dodava: kdykoliv na plan trojskou se zahledel, divil se salmaji zvukum a pist’al; je polozeno "vsichni" metaforicky misto "mnozi", nebot’ vsechno znamena velke mnozstvi. Podobne jest tomu ve versi о Velkem Medvedu: koupeli Okeanovych sam jediny ucasten neni; to jest feceno metaforicky; co jest nejznamejsi, poklada se za jedine. 9. Jine namitky se resi zmenou prizvuku, jako zmenil Hippias z Thasu vers bteopev be ot v Sibopev be oi a to pev ou ХататгоЗетаг opppco v to pev ou хатаяиЗетоа opPpco. 10. Nektere vytky se resi interpunkci, jako na pr. Empedoklovo: Smrtelnym ihned se stalo, co veSnym se jevilo drive, ciste co bylo driv, se smisilo; 43
po interpukci vsak: distym (se stalo), co bylo smiseno difv. 11. Jine se zas fesi mnohovyznamnosti: minula vetsina noci; "vStsina" je slovo mnohovyznamne. 12. Jin£ ndmitky se zase vylozf obycejem Feci; vinu s vodou rika se "vino" a "m&iikujci" (ха^Х£Ц) slujf ti, kteri zpracov^vaji zele- zo. Proto se pravi о Ganymedovi, ze Diovi vino nalevd (olvoxoeuei), ackoliv bohove nepiji vina. Bylo by to mozno vy- loziti take jako vyraz metaforicky. Kdykoliv se bude zdati, ze nektere slovo znaci nejaky odpor, jest radno prihlednouti к tomu, kolikery vyznam by mohlo miti na uve- denem miste. Na pr. ve versi: tarn se zdrzelo bronzove kopi treba uvaziti, kolikerym zpusobem Ize zde rozumeti, ze tam bylo zadrzeno, anebo jak nejspise by si to kdo vyklddal. To jest pravy opak toho, co vypravuje Glaukon, ze totiz lide песо nerozvdznS predpokladajf a sami vdc si rozhodnuvse usuzuji a pak vytykajf bdsniku, jako by on rekl, co se zda jim, jestlize je to v rozporu s jejich domn6nkou. Takovy pffpad jest s Ikariem. Soudi se, ze pochdzel ze Sparty, a zda se podivnym, ze ho nenavstivil Telema- chos, kdyz prisel do Sparty. Avsak vec se ma spi's tak, jak tvrdf Ke- fallensti; nkajf, ze si Odysseus vybral manzelku od nich a ze se jeji otec jmenoval Ikadios a nikoliv Ikarios. I jest pravde podobno, ze se tato vytka zakl£dd na omylu. Vseobecne receno, v6ci nemozne dluzno predvadeti bud’ na pozadavky poesie, nebo na snahu po dokonalejsim, nebo na obecne 44
mineni. Pro poesii ma pfednost vec sice nemozna, ale pravde po- dobn£, pfed moznou, pravde vsak nepodobnou. A snad je nemozno, aby byli takovi lide, jak je Zeuxis maloval, ale je to tak lepe; nebot vzor ma vynikati. Co se pak tyce veci pravde nepodobnych, tfeba je braniti obecnym minSnim a tim, ze nekdy nejsou pravd6 nepo- dobne; nebot’ jest pravde podobno, ze se deji vSci i proti pravde po- dobnosti. Co pak se tyde veci sobe odporujicich, tfeba je posuzovati tak, jak se vyvraceji dukazy v soudnich fedech: zdali je oboji tot6z, nebo zdali se to vztahuje к teze v£ci a jest feCeno v temze smyslu; proto treba pfihlfzeti tez к basniku samemu, zdali odporuje tomu, co sam pravi, nebo tomu, co rozumni lide mini. Spravna vsak jest vytka pro nelogicnost a spatnost, kdyz basnik bez vselike nutnosti se jich dopustil, jako Euripides nelogicnosti pfi Aigeovi (v Medei), nebo spatnosti pri Menealovi v Orestovi. Vytky se tedy odvozuji z peti hledisek; vytyka se bud’ nemoznost nebo nelogidnost nebo skodlivost nebo odporovani nebo chyba pro- ti umeleckym zakonum. Reseni tfeba brati z uvedenych druhu, kterych jest dvanact. 45
46
Cast ctvrta 47
48
Srovnani poesie epicke s tragedii XXVI. Mohl by byti о to spor, zdali jest lepsi poesie epicka di dramaticka. Nebot’ je-li napodobeni mene hrube lepsi - a takove se obraci vzdy к lepsimu obecenstvu - jest az prilis jasno, ze hrube jest to, ktere napodobuje vsecko; umelec soudi, ze by mu nerozumeli, kdyby sam nepfehinel a proto dela velike pohyby jako spatni pistci, kten sebou krouti, maji-li napodobiti diskos a tahaji sveho nacelnika, pfedstavuji-li Skyllu. Tragedie pak jest (pry) vskutku takov£, jakoz soudili tez stars! soudci о svych n£stupcfch; Mynnis- kos nazyval Kallipida opici, pondvadz prilis pfehanel, a takova povdst sla pry о Pindarovi. A jak se tito herci maji к sobe, tak (pry) se ma cele basnictvi tragicke к epickemu. To obraci se pry к obecenstvu vzdelanemu, ktere nikterak nepotfebuje predstaveni, ale basnictvi tragicke se obraci к lidu obycejnemu; je-li hrube, bylo by tedy chatmejsi. Na to Ize odpovedeti nejprve, ze se to obvineni netyce basnictvi, ale herectvi; nebot Ize pfehaneti pfednesem i pfi pfednaseni basni epickych, jak to cinil Sosistratos, i pfi zpivani, jak to cinil Mnasis- theos Opuntsky. Krom toho nelze odsuzovati kazdy pohyb, ba ani tanec, leda lidi nezpusobilych; to se take vytykalo Kallippidovi a nynf jinym, ze napodobuji zeny rodu svobodneho. Mimo to trage- die i bez predstaveni dosahuje sveho cile, prave tak jako basen epicka; nebot’ pouhym ctenim se jevi, jak jest; a vynika-li v os- lalnich vecech, neni nutno, aby se ji dostalo provozovanf. Mimo to zasluhuje pfednosti proto, ze ma vsechno jako basen epicka; vzdyt’ miize i tehoz metra uziti a nad to ma v znacne casti hudbu a scenickou vypravu, cimz libe city budi nejucinneji. A mimo to jest ucinna i pfi dteni i pfi provozovanf. Jina pfednost jeji jest, ze v kiatsim Case dosahuje cile napodobeni; nebot’ zhustena latka jest pn'jemnejsi nez v dlouhem case rozdrobena, na pf. jako kdyby iiekdo Sofokleova Oidipa zpracoval v tak cetnych versich jako ma 49
Ilias. Mimo to vytvor basniku epickych jest mene jednotny. Duka- zem toho jest, ze z kterekoliv basnS epicke mozno utvoriti nSkolik tragedii. Proto jestlize basnici epicti zbasni jen jeden dej, bud' jest strucne naznacen a jevi se useknutym, anebo je-li dlouhy v souhlase s dlouhym versem, jevi se vodnatym. Tvrdim to i kdyz epicka basen jest slozena z vice udalosti. Ilias na pr. ma mnoho takovych casti, rovnez i Odysseia, a ty casti maji samy о sobe urditou veli- kost. A prece tyto basne jsou slozeny co nejlepe a jsou pfedevsim vylicenim jedineho deje. Jestlize tedy tragedie temito vsemi pfed- nostmi vynika a nadto jeste umeleckym provedenim - basne nemaji totiz buditi libovolnou rozkos, ale tu, kterou jsme stanovili (кар. XIV.) - jest patmo, ze jest nejdokonalejsi, jezto dosahuje sveho ucelu vice nez b&sen epicka. О tragediich a basni epicke, о jejich podstate, о jejich druzich a castech, v cem a jak se list, jake jsou priciny jejich dokonalosti nebo nedokonalosti, о namitkach a jejich reseni tolik budiz povedeno. 50
Poznamky I. Aristoteles jako zak Platonuv poklada vsechna umeni za napo- dobovaci. Platon pricital pravou jsoucnost jen ideam; na pf. malfri, sochafi a j., napodobujf tyto napodobeniny..Aristoteles zamitl sice Platonovy ideje, ale souhlasi s nim, ze vsechna umeni jen napodobujf. Umenim, ktere dosud nemd spoledne'ho jmena, mini Aristoteles to, co my nazyvame krasnou literaturou. Jest pozoru hodno, ze jiz Aristoteles poznal spojitost mezi basnemi ve versich a basnemi v prose. Sofron a jeho syn Xenarchos ze Syrakus (V. stol.), skladali prosou dramaticke sceny ze zivota venkovskeho. Rozmluvami se Sokratem jsou mineny filosoficke spisy zaku Sokratovych, zejmena Platonovy. Empedokles z Akragantu na Sicilii (V. stol.), statnik, prorok, fi- losof a lekar, hlasal svou nauku о ctyfech prvcich ve versich. Z jeho basni Ilepi (puccDcq (O pfirode) a Ka^appoi (Ocisty) zacho- valy se dosti rozsahle zbytky. Chairemon, tragicky basnik (IV. stol), jehoz basne - aspon nektere - hodily se spise ke cteni nez к provozovani. II. Polygnotos z ostrova Thasu, slavny malir, zil v l.polovici V. stoleti v Athenach; byl prosluly zejmena svymi historickymi malba- mi a pokusy umistit postavy do пёкоИка planu. Jeho osoby byly idealisov^ny. Pauson zil za valky peloponneske a vynikl svymi zanrovymi obrazky. Dionysios z Kolofonu byl soudasnik Polygnotuv; vytykalo se mu, ze i bohy maloval jako obycejne lidi. Kleofon, tragicky basnik z konce V. stoleti, jemuz Aristoteles v кар. XXII. vytyka nizky sloh. 51
Hegemon z Thasu zil v 2. pol. V. stol. v Athenach, parodoval basne epicke i tragicke. Nikochares z Athen, skladatel komedii z obdobi pfechodu mezi starou a stfedni komedii (V. - IV. stol. pf. n. 1.). Jsou zachovany zlomky z nekolika her. Je-li spravne cteni AeiAtadot, byla to paro- die Iliady, ale nejednala о recich, nybrz о zbabelcich (SeiXoi). Dithyramby byly pisne sborov6 na oslavu bohu, na pf. Apollona, Dionysa a j. Provazeny byly hudbou na dvojitou pistalu a mim- ickym tancem. Nomy byly pisnS, ktere pfedndseli zpevaci, doprovazejice se hrou na kitharu (kitharodove). Mohly opevovati latky mythologicke i jine. Casern vsak se oba druhy к sobS velice pfiblizily. Timotheos z Mileta (z konce V., a ze zacatku IV. stol.) vynikl zejmena jako skladatel nomu. Jeho nomos Persane, opevujici vitezstvi Reku u Salamfny (r. 480 pf. Kr.) objeven byl r. 1902 v Buriside nedaleko Memfidy v Egypte v rakvi nektereho Reka. Je to nejstarsi literarni papyrus, ktery mame; pochazi z konce IV. stol. pf. Kr. Aristoteles pfipomina v кар. XV. a XXVI. Timotheuv di- thyrambos Skyllu. Filoxenos z Kythery (435 - 380), skladatel dithyrambu, byl cinny v rozlicnych mestech v Recku, Italii a Male Asii. Zvlast’ znamy jest jeho pobyt na dvofe tyranna Dionysia starsfho v Syra- kusach, kde se vyznamenal svou svobodomyslnosti. III. Epichartnos, slavny komicky basnik ze zacatku V. stol., na- rodil se na ostrove Kou a dostal se zahy do Megar sicilskych. Puso- bil hlavne v Syrakusach. Z jeho komedii zachovany jsou cetne zlomky. Chionides a Magnes, nejstarsi komicti basnici athensti ze zacatku V. stol. О prvnim svedci lexikograf Suidas (z X. stol. po Kr.), ze dosahl prvni ceny r. 487, о druhem mame svedectvi ndpisne о stejnem vitezsti r. 472. Z jejich komedii mame vsak jen nepatme zlomky. 52
IV. Margites byla stara parodie Iliady. Jednala о muzi, о nemz se tam pravilo: pfemnoho veci on znal, led vsechny veci znal spatne. Marne z ni skrovne zlomky. Aristoteles se myli, dommvd-li se, ze jiz pfed Homerem byly skladany basne podobne. Vec se ma pr£ve naopak. Teprve kdyz Ilias byla vseobecne znama, mohl pfijit ndkdo na myslenku ji parodovati. Od Homera vsak Margites ne- pochazi; zadny basnik sam sebe neparoduje. Homer vytvofil napodobenf dramatickd - mineny zive dialogovd sceny, ve kterych se udalosti predvadeji takrka jak na divadie. Pisne fallicke byly pisne sborove, provazene hudbou a mi- mickym tancem. Zpivany byly na podest bozstva plodistve urody Faleta, jehoz symbolem byl muzsky ud, fallos. V. Archon povolil pozde sbor bdsrnku komickemu, V Athenach provozovala se dramata о slavnostech Dionysovych, a to ve forme zavodu. Basnici, kten chteli, aby jejich dramata byla provozovana, musili se hlasiti u prislusneho archonta; prosili, aby jim byl povolen sbor. Archon poukazal ty, ktere к zavodum pfipustil, na urcite bo- hate obcany (choregy), jejichz povinnostf bylo, obstarati pro ten rok sbory pro ony slavnosti. Musili opatfiti vse, ceho bylo potrebi к provozovani dramat; byla to dan, kterou jim stat v urcitem turnu ukladal. Kdezto pro tragedii byla choregie zavedena jiz podatkem V. stol., stalo se to pro komedii teprve r. 487. Formis, komicky basnik, mladsi nez Epicharmos, pusobil rovnez v Syrakusach. Krates, jeden z hlavnich zastupcu stare komedie atticke, byl dinny v polovici V. stol. v Athenach. VI. Zeuxis z Herakleie (v jizni Italii), slavny malir z konce V. a ze zacatku IV. stol. Jak Aristoteles sam svedci v кар. XXV, ma- loval sve postavy pfflis krasne, ale, jak pravf zde, nebyly nalezite charakterisovany. 53
VII. Deset tisic stadii se rovna 1776 km; velikost umyslne premrstena. VIII. V Odyssei XIX. 447 nn. se vypravuje, jak mlady Odysseus, jsa pfibran od svych pnbuznych na honbu, byl od kance kousnut nad kolenem; jizva, ktera mu po rane zustala, jest dulezitym prostfedkem к jeho poznani, jak u chuvy Eurykleie, tak u pastyru Eumaia a Filoitia (XXI. 217 nn.). Odysseus se tvdril silenym. Ve stare epicke basni та Китсрш. (asi ze VII. stol.), kde se vypravovaly udalosti pred pocatkem Iliady, byla fee tez о tom, ze Odysseus se tvdril silenym, nechteje se uCastniti vypravy к Troji. Rekove vsak si pomohli tim, ze se zmocnili jeho synacka Telemacha a hrozili, ze ho usmrti. Pak Odysseus zanechal ovsem sve pfetvarky. IX. Agathon, slavny basnik tragicky z 2. polovice V. stol. Byl naslednikem Euripidovym a sei v novotach jeste dale nez on. Zde pfipomina Aristoteles, ze cely dej jeho tragedie byl vymyslen. Titul neni zcela jisty, nektefi pomysleji na avdoq (kvetina), coz se hodi dobre к latce zcela smyslene. Jini se domnivaji, ze nazev byl ’AvSeuc; (Antheus), coz jest jmeno Trojana, syna Antenorova, ktereho podle pozdni baje Paris omylem usmrtil. Aby se z vrazdy ocistil, odebral se Paris do Sparty, kam ho pry uvedl sam Menelaos, jenz byl prdve v Troji navstevou. Byla by to tedy udalost z doby pred valkou trojskou. О Agathonovi zminuje se Aristoteles jeste v кар. XVIII., vytykaje mu, ze si vzal prilis rozsahlou latku к jedne tragedii, ktera proto propadla, a ze zavedl misto zpevu sborovych, s dejem souvislych pouhe vlozky, ktere se hodily do kterekoli tragedie. Mitys. Urcitejsich zprav о nem nemame. Z toho, co podava Aris- toteles, zda se, ze Mitys byl zabit v boji politickych stran v Argu. Kdyz se pomery uklidnily, byla Mityovi postavena Cestna socha, 54
ale i jeho vrah dostal casern milost, tak ze se sm61 vratiti do vlasli. A tu byl potrestan mrtvym Mityem. XI. Aristoteles cituje Sofokleovu tragedii, kterou my nazyvame Oidipus krai (na rozdil od jineho jeho dramatu "Oidipus na ko- lone"), proste OiSiTtout;. Zde narazi na scenu, kde posel oznamuje Oidipovi, ze krai korintsky Polybos zemrel a ze Oidipus ma tarn prevziti vladu. Ale Oidipus nechce jfti do Korintu, ponevadz by tarn podle vestby delfske obcoval se svou matkou. Tu obavu za- plasuje posel tim, ze mu oznamf, ze neni syn Polybuv a Meropin, nybrz ze ho nasel na Kithaironu jako odlozene dite. Ale tim zpuso- bil pravy opak toho, co chtel: Oidipus brzy poznal, v jakem nestestf jest. Lynkeus byla tragedie Theodekta z Faselidy, soucasnika Aristo- telova. О jejim obsahu nevime krome slov Aristotelovych zde a v кар. XVIII. nic urciteho. Podle baje rozkazal Danaos svym padesati dceram (Danaovnam), aby о svatebm noci usmrtily sve manzely. Vsechny tak ucinily az na Hypermestru, ktera z lasky zachranila sveho manzela Lynkea. Z tohoto shatku vzesel syn Abas. О tom vsak se dovedel Danaos, zmocnil se ditete a zpusobil, ze Lynkeus byl jiz veden na smrt. Ale najednou nastal obrat. Objevilo se asi, ze Danaos jest vinen smrtf tolika muzu, nevole lidu obratila se asi pro- ti nemu a byl usmrcen sam. Theodektes byl tragicky basnik a retor. Zemrel v Athenach ve veku 41 let. Pohfben byl na ceste do Eleusiny. Z jeho nahrobnfho napisu se dovfdame, ze zavodil tfinactkrat a ze dostal osmkrat prvm cenu. Aristoteles si ho velice vazil; v кар. XVI. pripomfna jeho tra- gedii Tydeus. Theodektes byl cinny tez jako spisovatel prosaicky; napsal mezi jinymi Obranu Sokratovu. V Euripidove Ifigenii Taurske dava Ifigenie Pyladovi dopis, ve kterem oznamuje, ze zije a ze byla zachranena Artemidou samou do Tauridy; dopis ma Pylades odevzdati jejimu bratru Orestovi. Py- lades se obratf к svemu druhu a pravf: Oreste, odevzdavam ti dopis 55
tve sestry. Orestes hlasi se hned к Ifigenii a chce ji jako sestru obej- mouti. Ale Ifigenie nechce vefiti, ze by to byl jeji bratr, proto musi Orestes podati о tom dukazy. Pfipomina ji, ktere sceny z osudu rodu Atreova sama vetkala v roucho, je mu zndmo, ze byla do Aulidy vlakana pod zaminkou, ze bude slaviti snatek s Achilleem, a zejmena vi take, ze v jeji divci komnatS bylo chovano jako vzacna pamatka kopf, ktere patrilo praotci rodu Pelopovi. XII. Kapitola tato pokladala se drive za pozdejsi pridavek. Novejsi kritikove vsak se asi pravem rozhoduji pro jeji pravost. Kdezto drive vykUdal Aristoteles vseobecne zasady, kterymi se maji rfditi tragicti basnici pri skladbS deje, jedna zde strudne о forme, kterou mela tehdy tragedie. Vyklad tento jest pro nas cenny svou terminologii. XIII. Thyestes, syn Pelopuv svedl Aeropu, manzelku sveho bra- tra Atrea. Ten se mu za to krute pomstil; zabil totiz Thyestovy syny Tantala a Pleisthena a predlozil mu maso jejich pri hostine. Thyestes to poznal a pojal krutou nenavist proti bratru. Alkmeon, syn Amfiaruv. Kdyz Polyneikes chystal vypravu "sed- mi proti Thebam", chtel, aby tez Amfiaros se boje ucastnil, ale Am- fiaros, jsa nadan vestnym duchem, vedel, ze vyprava dopadne nest’astn6, i skryl se. Tu Polyneikes podplatil krasnym zlatym sper- kem Amfiarovu manzelku Erifylu, a ta prozradila jeho ukryt. Am- fiaros pak se musil vypravy ucastniti, nechteje byt pokUdan za zbabelce, avsak ulozil synu svemu, aby Erifylu za zradu potrestal. Alkmeon tak ucinil, ale byl potom jako matkovrah stihan Erinyemi. Jeho odisteni a jeho dalsi osudy poskytly tragikum feckym vhodne Idtky, kterou volne zpracovali. Meleagros, syn Oineuv a Althain, zamiloval se do krasne lov- kyne Atalanty a prifkl ji cenu v lovu na kance kalydonskeho. Kdyz mu to bylo vytykano od bratff jeho matky, zabil je, zacez vlastni matka ho proklela; dala totiz do ohne poleno, na nem2 zalezel zivot 56
Meleagruv; jakmile shofelo, byl mrtev. Jeho osud se stal latkou mnohych tragedii feckych. Telefos byl plodem tajne lasky mezi Augou, dcerou Teuthranta, krale v Mysii, a Heraklea. Byl od matky odlozen a od lanky odko- jen. Kdyz dospel, pom&ial Teuthrantovi v boji proti nepratelum, zacez mel dostati za manzelku jeho dceru Augu, tedy svou matku. Ta vsak se tomu vzpira a chce Telefa usmrtiti; kdyz se to nepodan, chce zase on ji usmrtiti, ale tu se zjevi Herakles a oznamf jim, jak se v6ci maji. Take tato latka dala podnet mnohym basnikum reckym к slozeni tragedii. XIV. Astydamas, slavny tragicky basnik IV. stol. slozil pry 240 tragedii a dosdhl tfin^ctkrate prvni ceny. Athenane postavili mu v divadie cestnou sochu. Obsah jeho Alkmeona je zcela nezndmy. Aristoteles nemdze zde narazeti na to, ze Alkmeon usmrtil svou matku; nebot to ucinil s plnym vedomim. Proto pomysleji nektefi na to, ze snad Alkmeon obcoval se svou neznamou dcerou, ktera mu byla prodanajako otrokyne; ale vec jest nejista. Telegonos, syn Odysseuv a Kircin. Kdyz dospel, sei hledat sveho otce a pfisel na Ithaku. Odysseus postavil se proti nemu, pokladaje ho za vetfelce, a byl od neho - nepoznan - v boji zabit rohem narvala. "Raneny Odysseus” bylo nejspise drama Sofokleovo. V Sofokleove Antigone chtel Haimon, syn Kreonta, vladce thebskeho, osvoboditi svou nevestu Antigonu z kobky, kde mela na rozkaz Kreontuv zemfiti hladem. Ale pfisel pozde; Antigona se zatim ve vezeni obesila. Kdyz pak Kreon, zmeniv sve smysleni, pfisel sam, aby Antigonu propustil, tasil proti nemu jeho syn mec, ale Kreon se vCas vyhnul. Tato scena se vsak neodehravala na je- visti, nybrz о tom se divaci dovedeli jen z vypravovani poslova. Latka Kresfonta Euripidova byla asi tato: Polyfontes zmocnil se vlady v Messenii, zabiv tamejsiho krale. Ale kralovne Merope po- dafilo se zachraniti sveho synacka Kresfonta do ciziny, sama se 57
vsak musila stati manzelkou vrahovou. Polyfontes boje se pomsty Kresfontovy, stanovil velkou cenu na jeho zavrazdeni. Kdyz Kres- fontes dospёl, soudil, ze bude moci nejlepe pomstu svou vykonati, bude-li se vydavati za sveho vlastniho vraha. Polyfontes mu uveril, ale vefila tomu take Merope a malem by byla sveho syna usmrtila. Ale vcas doslo к poznani mezi nimi, nacez Kresfontes zabil Poly- fonta a sam se ujal vlady nad risi otcovskou. Helle. Ani autor, ani obsah teto tragedie neni znam. XV. Menelaos v Euripidove Orestu jest licen jako spatny clovek; slibil Orestovi, ze se za n£ho pfimluvi ve shromazdeni lidu, ale pak nepromluvil v jeho prospech ani slova. Skylla, sborova basen Timothea Miletskeho, obsahovala nedustojny nafek Odyssea, kdyz byl uchvacen od Skylly. V Euripidove Melanippe то и dre, jednalo se о tuto vec. Hrdinka tragedie porodila Poseidonovi tajne dvojeata a ukryla je ve staji, kde krava kojila. Otec Melanippin chce je obetovati, jezto je poklada za zrudu, a uklada Melanippe, aby je ozdobila jako zertvu. Tu ma Melanippa filosofickou rec о tom, ze v prirode nic zrudneho se nerodi, a dokazuje, ze jsou to deti nektere divky, ktera je odlozila. V prvni Cdsti Euripidovy Ifigenie v Aulide place hrdinka, kdyz se dovi, ze misto snatku s Achilleem ceka ji smrt; pada к noham svemu otci a pros! о zivot. Ale, kdyz se dovi, ze na jejim obetovani zavisi odpluti vojska z Aulidy a potrestani Trojanu, pravi, ze jest ochotna zemriti. Aristoteluv usudek jest v teto veci prilis pfisny; my naopak vidime v tomto vyvoji povahy pfednost dramatu. V Euripidove Medei jest rozuzleni provedeno tim, ze Medeia odjede na voze draky tazenem, ktery ji poslal jeji ded Helios. V II. zpevu Iliady Agamemnon, chteje zkouseti bojechtivost sveho vojska, navrhne, aby odpluli domu, jezto marne dobyvaji jiz devet let Ilia. Proti jeho ocekavani chystaji se Achajove ihned к od- pluti, i jest tfeba, aby Athena sama proti tomu zakrocila. 58
V Sofokleove Oidipu zda se Aristotelovi pravde nepodobnym, ze by se Oidipus po celou dobu sveho kralovani nedovedel, jak za- hynul jeho predchhdce Laios. Ale vec ta netyka se vlastniho deje. XVI. Ze Zeme zrozeni. Mineni jsou nejstarsi obyvatele Theb, ktefi se zrodili z kancich zubu, ktere Kadmos zasel, a proto se nazyvali Еларто! (Zaseti). Meli pry na tele znamenf v podobe kopi. Aristoteles zde cituje vers neznameho basnika. Karkinos, nejspise mladsi, tragicky basnik ze IV. stol., nazval bSlostne znameni, ktere meli vsichni z rodu Pelopova na rameni, "hvezdou". О puvodu toho znameni vypravovala se tato baj: Tanta- los, krai v Sipylu v Lydii, byl milackem bohu, ale nedovedl si toho vaziti. Kdyz к nemu jednou bohove zavitali na hostinu, predlozil jim maso sveho syna Pelopa, ktereho zabil, na kusy rozsekal a uvaril. Ale bohove prohledli jeho cin a jidla se nedotkli, toliko De- meter, zarmoucena pro unos sve dcery Persefony, pojedla z jedno- ho ramene. Kdyz pak Hermes na rozkaz Diuv telo Pelopovo v kotli znovu svaril, obzivl Pelops a byl krasnejsi nez drive. Na misto, ktere chybelo, dali mu bohove slonovinu, a od te doby se vsichni z rodu Pelopova vyznacuji bilym znamenim na rameni. Tyro porodivse Poseidonovi tajne dvojcata, odlozila je v kosiku, ktery zanechala na bfehu feky. Hosi vsak nezahynuli, nybrz byli vychovani od pastyru. Dospevse, setkali se se svou matkou, ktera byla velice tyrana zlou macechou Sidero; byli od ni podle onoho kosiku poznani a osvobodili ji. Sofokles slozil dve tragedie о teto latce; jedna z nich jest zde minena. Odyssea poznala jeho chuva Eurykleia po jizve, kdyz mu umyvala nohy, kdezto pastyfum svou ranu Odysseus sam ukazal. Tereus, krai thracky, dostal od krale athenskeho Pandiona, odmenou za pomoc ve valce jeho dceru Proknu za manzelku. Ackoli mu porodila syna Itya, zahofel laskou к jeji sestre Filomele, znasilnil ji, ba vyrizl ji jazyk, aby nemohla prozraditi, ceho se na ni dopustil. Avsak Filomela vetkala svuj osud do roucha, ktere tajne 59
poslala sve sestfe. Obe se pak pomstily Tereovi tim, ze zabily jeho syna a pfedlozily mu jej к hostine. Potom byli vsichni promeneni v ptaky, Tereus v jestfaba (nebo dudka), Prokne v slavfka a Filomela ve vlastovku. Dikaiogenes, dithyrambicky a tragicky basnik IV. stol. V jeho Kypriich (oi KuTipioi) byla scena, ve ktere Teukros, od sveho otce Telamona ze Salaminy vypuzeny, vratil se po jeho smrti nepozo- rovan z Kypru do vlasti; uzfev obraz sveho otce zaslzel a tim byl poznan. Vypravovdm и Alkinoa nazyvaji se zpevy Odysseie IX. - XII., kde Odysseus na zadost krale Alkinoa vypravuje knizatum faiackym sva pfedesla dobrodruzstvi. Odysseus u Homera slzi, kdyz pevec Demodokos peje о dfevenem koni a dobyti Troje a pfi tom jej sama vyslovne jmenuje (Odyss. VIII. 521 nn.). V Aischylovych Choefordch soudi Elektra dosti naivne z toho, ze nasla na hrobe Agamemnonove kadef, ktera se podoba jejim vlasum a ze stop, ktere se podobaji jejim noham, ze pfisel do Argu jeji bratr Orestes, aby pomstil smrt sveho otce. О Theodektovi a jeho tragedii Lynkeus v. pozn. ke кар. XI. Co bylo pfedmetem tragedie о Tydeovi, nevime. О divkdch v basni о synech Fineovych neni nic znamo. Kdo slozil tragedii Odysseus Izivy posel, neni znamo, take nevime, о jake poznani tam slo. Text tohoto mista jest ostatne ne- jisty; jeden rukopis (Riccardianus c. 46.) podava text rozsifeny, ale ani z neho nejsme moudfejsi. XVII. О Karkinove tragedii Amfiaraos nevime nic blizsiho. Chyba, ktere se Karkinos dopustil, byla asi v tom, ze nechal sveho reka pred ocima divaku odejiti z chramu, ackoliv se v pozdejsich sc^n^ch pfedpokladalo, ze tam dosud jest. V Euripidove Ifigenii Taurske' dostal Orestes od Apollona roz- kaz, aby se ouebral do Tauridy a pfinesl odtud do Attiky 60
starobylou, s nebe spadlou sochu Artemidinu; pak teprve, ze bude konec jeho utrapam. Sflenstvf Orestovo, zpusobene Erinyemi, slouzi u Euripida к tomu, aby mohla Ifigenie krali Thoantovi nam- luviti, ze Orestes i Pylades musi byti drive, a to na mori, oCisteni z vrazdy, jinak, ze by obCf nebyla bohyni mila. XVIII. Jak bylo receno. Zde musime uznati nejspise nedopatfeni Aristotelovo; nebot’ v kapitolach predeslych nic takoveho neni. Tragedie о Aiantovi a Ixionovi slozili mnozi basnici recti. U Aianta byl pfedmetem tragedie jeho spor s Odysseem о zbran Achilleovu, kterou po smrti Achilleove venovala jeho matka Thetis Rekum s tim, aby ji dali nejstateCnejsimu rekovi. Rekove ji dali Odysseovi, jezto svymi radami zpusobil nejvetsi skody Trojanum. Ale tim byl urazen Aias, jenz se pro sve Ciny valeCne pokladal za nejstatecnejsiho. Zesilel a pak se sam usmrtil. Z tragedii о Aiantovi zachovana jest jen Sofokleova. Ixion byl typem nasilnika, jenz byl za sve Ciny v podsveti prisne potrestan. Telo jeho bylo vpleteno v kruh, jenz se stale otaCel. Tra- gedie о Ixionovi davaly moznost predvesti hruzne sceny z podsveti. Zeny z Fthie byla tragedie Sofokleova, jednala о Achilleovi, avsak nic blizsiho о ni nevime. Peleus byla tragedie Sofokleova, ktera jednala о osudech, ktere stihly otce Achilleova Pelea, kdyz byl ve star! vypuzen ze sve rise. Dcery Forkyovy jsou obludy Graie a Gorgony, s kterymi musil zapasit Perseus. Zda se, ze jest tu mineno spise nejake drama sa- tyrske nez tragedie. Z tragedii о Prometheovi zachoval se nam Aischyluv Pro- metheus upoutany, jenz byl Casti trilogie. Ten jest dobrym prikla- dem tragedie, ktera vynika bohatou scenickou vypravou. Hned na zaCatku jest privleCena na jeviste obrovska figura Titana Prorne- thea, jenz jest ke skale upoutan, pak se objevi na okfidlenem voze sbor Okeanoven a potom Okeanos sam na okridlenem koni, po jeho odchodu prijde tarn silena Io, od zarlive Негу v kravu рготёпёпа, a 61
na konci propadne se Prometheus i s Okeanovnami za hfmeni a blyskani do podsveti. Co jiz castokrate bylo receno - opetne nedopatreni Aristotelovo anebo spise dukaz toho, ze zachovany spis predpoklada ustni vyklady. Ktera tragedie Agathonova vsak pro uvedenou vadu propadla, neni znamo. Sisyfos byl starym typus prohnaneho a nicemneho cloveka. XIX. Protagoras z Abdery, nejznamenitejsi ze sofistu V. stol., zil v Athendch, prftel Perikluv. Zabyval se statovedou, vychovou, teorif poznani, matematikou. Byl prvnim filosofem, jenz se pocal obirati grammatikou. Neni divu, ze v leccems pochybil. XX. Ctouce kapitolu tuto a nasledujfci, mejme na mysli, ze jest to nejstarsi, nam zachovany pokus о soustavnou grammatiku, jenz nam ovsem nemuze jiz vyhovovati. XXI. Hermokaikoxanthos, slovo slozene, znacici tri feky v Male Asii, z nichz Hermos tece v Lydii, Kaikos v Mysii a Xanthos (nebo Skamandros) v Troade. Co vsak touto slozeninou bylo mineno, nevime; rovnez neni znamo, kdo jest jejim puvodcem. Metafory z druhu jednoho na jiny druh. Pfiklady vzaty jsou z Empedoklovy filosoficke basne Ocisty. V druhem doklade se jedna о nacerpani vina z mesidla bronzovou naberadkou, coz je vyjadreno velmi smele tak, jakoby naberacka ufezavala nebo utinala vino. XXII. Sthenelos byl basnik tragicky; nezazivnosti jeho versu posmival se Aristofanes. Hddanka о sazeni banky pripisovala se Kleobuline, dceri Kleo- bula, jednoho z t. zv. sedmi mudrcu. О Eukleidovi starsim nevime nic krom toho, co zaznamenal zde Aristoteles. Jeho vers s umyslnymi metrickymi chybami paroduji 62
volnost Homerovu; jsou obsahove prazdne, druhy dokonce v te forme, jak jest zachovan, neni srozumitelny. Arifrades, muz jinak neznamy. Vytky, ktere cinil basnikum, pravem odmita Aristoteles; nebof takova byla fee bdsnfku feckych jiz od Homera. Filoktet, syn Poiantuv, byl na vyprave Reku proti Troji ustknut zmiji; ponevadz rana hnisala a Filoktet svymi narky rusil obeti, byl opusten a zanech^n na ostrove Lemnu. Teprve ke konci desateho roku valky, kdyz padl i Achilleus, rozpomenuli se Rekove na neho, ponevadz byla dana vestba, ze bez jeho luku, ktery patfil drive He- rakleovi, neni mozno Troje dobyti. Avsak Filoktetes rozhneval se na Reky, ze ho v nestesti opustili, a nechtel jim poinoci. Jak Ais- chylos, tak Euripides a Sofokles slozili tragedie, ve kterych se jed- nalo о pokusech Reku pfimeti Filokteta, aby se odebral к Troji. Vers Homeruv prvni jest z Odysseie IX. 515. Kdyz se Polyfem dovf, ze Odysseus to byl, jenz ho oslepil, pravi, ze mu ten osud byl davno vesten, ale ze si pfedstavoval Odyssea jako reka velkeho, krasneho a silneho, nikoliv jako nepatrneho clovicka. Druhy vers je z Odyss. XX. 259, kde Telemachos vykazuje svemu otci Odysseo- vi, v zebraka promenenemu, skromne misto v hodovni sini. XXIII. Bitva s Karthaginany. Minena jest porazka Karthaginanu u Himery, kterou jim zpusobil Gelon, samovladce syrakusky, s Theronem. Podle Herodota (VII. 166) byla tato bitva svedena tyz den, kdy byli porazeni Persane u Salaminy (r. 480 pf. Kr.). Kyprie, stara epicka basen о jedenacti knihach asi ze VII. stol. pf. Kr., opevujici kruh baji trojskych od toho okamziku, kdy se Zeus rozhodl vzbuditi valku trojskou, do pocatku desateho roku te valky, a to az do toho okamziku, kdy pocina dej Iliady. Za sklada- tele jejiho pokladal se Stasinos (neb Hegesinos), ale pficftala se tez Homerovi. Maid Ilias, epicka basen asi ze VI. stol. opevala udalosti z konce valky trojske. 63
XXIV. Pocet tragedii. О Velkych Dionysiich provozovalo se v dobe kvetu poesie dramaticke tri dny po sobe po tfech tragediich (a jed- nom dramate satyrskem). Prondsledovdni Hektora Achilleem popisuje Homer v XXII. zpevu Iliady. Umyvdni nohou nazyva se ta cast Odysseie, kde stara chuva Eu- rykleia umyva na rozkaz Penelopin nohy neznamemu zebrakcvi a pozna v nem podle jizvy na noze sveho pana Odyssea. Je to nynejsi zpev XIX. Zde vsak jest minena jina scena tehoz zpevu (v. 164 nn.), kde se Odysseus vydava Penelope za Aithona, kretskeho pfitele Odysseova, a popisuje jeho sat tak vSrne, ze Penelopa oprav- du ven, ze se setkal s jejim manzelem. V Sofokleove Oidipu pdtra rek teprve po mnoha letech, jak za- hynul jeho pfedchudce Laios. V Sofoklove Elektfe dovida se Klytaimestra о tom, ze Orestes zahynul pfi hrach pythickych, od zvlastnich poslu, ktefi pfinaseji popelnici (s domnelym) jeho popelem, ackoli se mohla о jeho smrti; kdyby byla pravdiva, dozvedeti mnohem drive od kterehoko- li ucastnika onech her. Ba z toho, ze ji о smrti Orestove nic nebylo pfed tim oznameno, mohla dokonce nacerpat neduveru к poslum. V Aischylovych Mysech pfisel Telefos, jenz zabil v Tegei (v Ar- kadii) sve stryce, do Mysie, aby se tarn zvlastnimi obfady z vrazdy odistil. Po celou cestu nepromluvil ani slova. V XIII. zpevu Odysseie se vypravuje, ze plavci faiacti vynesli Odyssea spiciho z lodi na bfeh Ithaky. Aristoteles se pozastavuje nad tim, ze se Odysseus pfi tom neprobudil. XXV. Omyl s parohatou lani pfihodil se nekolika basnikum feckym: Anakreontovi, Pindarovi, Sofokleovi a Euripidovi.. Xenofanes z Kolofonu v Male Asii, filosoficky basnik VI. stol., pfedchudce elejske skoly, tvrdil, ze nemuzeme nic urciteho о bozich vedeti. 64
Resent 5. Ostepy ... trcely - Narazi se tu na II. X. 152n., kde se vypravuje, ze druhove Diomedovi, hlfdajfcf v noci tabor reeky, meli ostepy do zeme vrazene nikoli hrotem, ale dolejsim koncem ratiste. Resent 7. Minen jest Iliady I. v. 50. Zde se Aristoteles myli. Homer mluvi о moru, ktery seslal na Reky Apollon, protoze byl tezee urazen Chryses. Mor zachvatil nejprve zvifata (mezky, psy), pak teprve lidi. О Dolonovi je rec v II. X. 316; zde je vyklad Aristoteluv spravny. Recent 8. Zde se jedna о zacatek X. zpevu Iliady, kde pravi Homer о Agamemnonovi, ze kdezto ostatnf spali, on starostf spati nemohl. Zde zadneho odporu neni a vyklad, ze by "vsichni" melo vyznam "mnozi" je nejen zbyteeny, nybrz zcela nemozny. Mimo- chodem feceno, Aristoteles, cituje nejspise zpameti, uvadf nejprve podatek II. zpevu Iliady, kde jsou podobna slova recena о Diovi. Resent 9. Hippias z Thasu, vykladaC Homera, jinak neznamy. Prvni zmenou mel byti Zeus sprosten vytky, poslal Agamemno- novi Izive poselstvi; nebot’ pak presla vina na Sen. Tento vers hodi se jen na zacatek II. zpevu Iliady, ale v nasich rukopisech neni. Resent 11. Tyce se Homerovy Iliady X. 252 n., kde se pravi zce- la jasne, ze minula vetsina noci, totiz dve tretiny, tak ze zbyva jen tretina. Nekteri vykladaci staroveci vsak mylnym spojovanim slov prikladali tomu mistu smysl: "minuly vice nez dve tretiny noci" a pak ovsem se divili, ze se dale pravi, ze zbyva jeste tretina. Aristoteles ma na mysli II. XX. 267, kde se pravi о kopi Ai- neove, ze nemohlo proraziti stit Achilleuv, ponevadz je zdrzelo zla- to, dar Hefaistuv. Nicmene prorazilo kopi pfece dve vrstvy stitu a zbyly jeste tri vrstvy nedotcene. I pozastavovali se nekteri nad tim, ze by zlata vrstva, ktera zajiste byla stitu okrasou, lezela uprostfed. Ale slova Homerova nemohou miti jiny smysl, nez ze na prvni, vrehni zlate vrstve zeslabila se sila kopi tak, ze prorazilo pouze dve vrstvy, totiz prvni zlatou a druhou bronzovou. 65
Glaukon, vykladac Homera, jinak neznamy. Telemachos, patraje po svem otci, pfisel podle Homera (Odyss. zp. IV.) tez do Sparty, kde£ byl hostem krale Menelaa. Divili se kritikove, proc se nezastavil u sveho dedecka Ikaria, otce sve matky, jenz pochazel ze Sparty. 1 vymyslely se proto rozlicne vyklady. Osoba Aigeova v Medei je zcela zbytecna, protoze Medeia jeho pomoci nepotfebuje, majic po race okndleny vuz Heliuv, na kterem odjede. XXVI. Mynniskos z Chalkidy na Euboi, slavny herec tragicky. Hral v tragedifch Aischylovych a jeste r. 422 byl cinny. Jako zastupce stars! generace herecke dival se s pohrdanim na herce Kal- lippida, soucasnika Sokratova a Alkibiadova. 66
Editorska poznamka Pro reedici Poetiky jsme se rozhodli pouzit prekladu Frantiska Groha, ktery vysel roku 1929 ve Spolecnosti pfatel anticke kultury v Museionu - sbirce prekladu redigovane Otakarem Jiranim. Tento pfeklad je dodnes srozumitelny, navic je dopln£n i zakladnimi pojmy v fecke alfabete. Ponechali jsme proto prakticky vsechny terminy i vlastni jmena v puvodmm stavu, pouze slova tragoedie, komoedie a rhythmus byla prepsana jako tragedie, komedie a ryt- mus. Beze zmeny je tez takfka cely puvodni poznamkovy aparat. Bude-li zajem a financni prostfedky, radi samozfejme vydame i ko- mentafe к Poetice jako zvlastni publikaci. 67
V esletickl гаЛё dosud vyslo: Friedrich Nietzsche: Zrozenf tragedie Vlastimil Zuska: Temporalita metafory V estetickl radS dile vyjde: Dusan Prokop: Obecna umenovSda William Blake: Snoubem nebe a pekla Mimo estetickou radu vyjde: Jin Cieslar: Filmove zapisky Cinemapur 4 Aristoteles Poetika Pfelozil Frantisek Groh. Podle vydiinf Spolednosti pfdtel antick6 kultury i roku 1929 vydal Karel Stibral, nakladatelstvf a vydavatelstvi GRYF, P.O.Box 26, 181 00 Praha 8. Editor LuboJ PUCek. Graficki tiprava Karel Stibral. PoCitaiovd zpracovdni Petr LitoJ. Sazba zhotovena v BEZKu. Tisk WIPO, Geologicka 2, Praha 5. Srpen 1993, Praha. ISBN 80-85829-01-0
Aristoteles se narodil r. 384 pf. n. 1. ve Stageife v Thrakii. Dva cet let studoval u Platona, pozdeji se stal vychovatelem Alexandra Velikeho a v Athenach otevfel vlastni filosofickou skolu Lykeion. Po nahlem Alexandrove skonu byl obzalovan z bezboznosti, ale rozsudku se vyhnul utekem. Zemfel r. 322 pf. n. 1. v osameni v exilu. Krome spisu logickych, pnrodovedeckych, metafyzickych a etickych se venoval take problemum teorie literatury, retoriky a es- tetiky, о kterych pojednava ve sve Poetice, Retorice a v nekterych knihach Politiky. Tribecska kniznica vTopol’canoch